Obsah

I. DĚTI DOMA ZLOBÍ.

II. KÁJA A ZDEŇA SI V LESOVNĚ „POTICHU“ HRAJÍ.

III. DŘEVÁČKY.

IV. ZABIJAČKA.

V. „KARNEVAR“.

VI. KÁJA HLÍDÁ CHVŮJ.

VII. GRAMOFON.

VIII. KÁJA A VYNDÁVACÍ ZUBY. — NÁVŠTĚVA V LESOVNĚ.

IX. APRIL?!

X. PÁLENÍ ČARODĚJNIC. — PAN LOUPEŽNÍK.

XI. KNÍŽE PÁN.

XII. V ZÁMKU.

XIII. SVÁTEK PANA LESNÍHO.

XIV. PRAŽÁK V HAJNOVNĚ NA LETNÍM BYTĚ.

XV. KÁJA PROBOUZÍ PANA KARBULKU A POVÍDÁ O NĚM VE ŠKOLE.

XVI. KÁJA SBÍRÁ ŽABKY.

XVII. BALÓNEK. — HRA NA POHŘEB.

XVIII. PAN KARBULKA UČÍ DĚTI SPRÁVNÉ MLUVĚ MATEŘSKÉ. — KRMĚ PANA KARBULKY.

XIX. DĚTI VARUJÍ TETU KOVÁŘKU.

XX. KÁJA SE ZDEŇOU CHTĚJÍ „ÚLEVU“. — SETKÁNÍ PANA KARBULKY S TETOU KOVÁŘKOU.

XXI. DĚTI S PANEM KARBULKOU NA ROCHOTECH.

XXII. DĚTI ČEKAJÍ NA PRAŽSKÉ PROCESÍ.

XXIII. HRA „NA SALÁMY“.

XXIV. KÁJA NA MŠI SVATÉ ZA NEBOŽKU BABIČKU.

XXV. KÁJA OBHLÍŽÍ MĚCHY I VARHANY.

XXVI. LOUČENÍ S PANEM KARBULKOU.

XXVII. V LESOVNĚ SE MALUJE.

XXVIII. TANCIBUDKA A JALOVCOVÁ.

XXIX. V LÁŽOVĚ HOŘÍ.

XXX. KÁJA HRDINOU DNE.

XXXI. KÁJOVA SLÁVA.

XXXII. MYSLIVECKÝ FACÍR V LESOVNĚ.

XXXIII. KŘAMPULA PŘI JÍDLE.

XXXIV. KŘAMPULOVY POVÍDAČKY.

XXXV. MYSLIVECKÁ LATINA FACÍRA KŘAMPULY.

XXXVI. KÁJA NA SBÍRCE S MILOSRDNÝM BRATREM.

XXXVII. SRNEČEK.

XXXVIII. SRNEČEK V ZAHRADĚ.

XXXIX. SRNEČEK NA SVOBODĚ.

XL. DĚTI U ŘÍDÍCÍCH.

XLI. KÁJA SE ZDEŇOU NA SBÍRCE PRO MRZÁČKY VE VINCENTINU.

Copyright & digitalizace

O autorce

Stručný obsah

F. Háj:

Školák Kája Mařík

Ilustroval

Andrej Kováčik

Díl III.

Dvanácté vydání

1943

Tiskem a nákladem Občanské tiskárny v Brně

I. DĚTI DOMA ZLOBÍ.

Zdeňa zlobí a Kája jí pomáhá. Už i pan lesní dnes řekl: „Mně se zdá, že budete dnes biti oba!“

„To je všechno jen proto, že pořád prší, vzácný pane,“ vysvětloval Kája.

„Na to jsem se tě neptal. Máte-li pak úkol na pátek? Zdeňa má psát číslice a ty počítat!“

„Prosím, vzácný pane, zejtra je čtvrtek a máme prázdno. To je dost času až zejtra navečer,“ myslil Kája hlasitě.

„Anebo v pátek cestou do školy někde na pařezu, ne?“ přisadila si paní lesní.

„Ju, vzácná paní, to by ani vůbec nešlo. Kdepak na pařezu!“ odpovídal Kája a Zdeňa doložila: „Jéje, maminko, to jsem ani jaktěživa neslyšela, psát na pařezu.“

„Já jsem zas jaktěživa neviděla takhle povídavé děti. Na jedno slovo deset jich mají v odpověď. Tak si představ, tatínku,“ obrátila se k panu lesnímu: „Přišly ze školy, no, pod kolena mokré! To zrovna potokem musely jít.“

Kája chtěl zrovna říci, že to nebylo moc vysoko, protože mají kolínka dost nízko, když paní lesní pokračovala: „Sotva si vzaly všechno suché, zas už byly v průseku. Třásly břízami a Kája vykládal Zdeně, to že je jako vodotrysk v zámku. No, niti suché na nich nebylo. Kája si obul doma už poslední suché botičky a Zdeňa má už jen ty nedělní.“

Kája si teď vzpomněl, když byli právě doma, že si dal jedny botičky uschovat, ale za nic si nemohl vzpomenout, kam. Paní lesní sice říkala v době třešní: „Schovávejte pecky od třešní, dám je sušit! Až budeme míti promočené boty, nahřejeme pecky, nasypeme do bot a boty vyschnou jedna radost.“ Ale kdepak, jedna radost byla snísti třešně a hned pecičku dvěma prsty vystřelit, strefovat se, to ano, ale sušit? Jen kdyby věděl, kam dal ty botky sušit. Paní lesní začínala novou kapitolu, když prohodil: „Tak jsem si, vzácná paní, někam dal sušit botičky, a teď nevím, kam.“

„Tak vidíš, tatínku,“ řekla paní lesní, „ani nedávají pozor, co povídám.“

„Já poslouchám, maminko,“ hlásila se Zdeňa, „ale zrovínka teď si vzpomínám, že jsme v poledne, než začalo pršet, vynesly na louku záclony z prádelního koše a bílili je. Panečku, konve jsme tam zapomněli!“

Paní lesní se lekla: „A což záclony?“

„Záclony?“ opakoval Kája rozmýšlivě, „ju, ty tam taky zůstaly. Ty se napijou! Dali jsme do každého rohu kámen, aby to neulítlo. Je to jako nic.“

Paní lesní vylítla s Týnou. Dorozuměly se jedním pohledem: Odpoledne se jim odvázala Stračena, a když začal liják, uháněla zrovna cestou od louky. Tam se zatoulala nejraději.

Pan lesní stál u okna: „Dnes se bude mít březové proutí dobře. Jestli Stračena po záclonách tancovala, no, pomoz Pán Bůh! Jsou to naší maminky památeční.“ A šel také ven.

„Pojď k nám, Zdeňo,“ prohodil Kája, a šli také. Ještě trochu mžilo. Opatrně vyhnuli se cestě, vedoucí k louce, a namířili k hajnovně. Maminka hajná zašívala u okna, na stoličce stály Kájovy botičky a ve světnici to docela nic nevonělo, třeba byla okna i dveře dokořán. Kája se rozpačitě usmíval. „A to jsem rád, že jsem ty botičky našel. Někam jsem si je dal uschnout.“

„Někam,“ řekla maminka. „Do trouby jsi je dal a zavřel dvířka. Podrážka je propálená, boty jsou zničeny. Bít tě nebudu a zlobit se s tebou taky ne. Ať si to s tebou dnes vyřídí tatínek. To takhle, Zdeničko, nebudeš smět s ním chodit. Ten by tě naučil pěkným věcem!“ pokračovala se zašíváním.

„To jsou teď smutné časy,“ vzdychla Zdeňa a sedla si na lavici. „Ani nikdež nic k jídlu nepodají, a což ty záclony! Ty budou vypadat!“

„No, počkej, Zdeňo, ty doma dostaneš!“ vyhrkl Kája.

Hajná se prve maličko usmála a teď nesla dětem na talíři chléb, pomazaný rozdělaným tvarohem. Ale děti jedly jen tak, aby nezahálely. Přišel hajný. Maminka mu krátce pověděla a tatínek se zamyslil: „Já tě taky bít nebudu. Slyšel jsi kolikrát, jak je obuv drahá, počkej, já ti něco povím: Dojdu ti k večeru do Lážova pro dřeváky. Budeš v nich chodit do školy. To budou v Lážově koukat!“

Děti se vytratily. Od Baby se jasnilo, mraky se protrhávaly. Kája úporně přemýšlel. Jen kdyby dokázal, aby se Zdeňa dala přemluvit a také chtěla dřeváky. Kdyby je měli oba, už by to bylo veselejší. „To jsem rád, že budu míti ty dřeváčky, Zdeňo! Viď, že bys je chtěla taky?“ kýval horlivě hlavičkou, aby ji spíš k souhlasu pohnul. „V nich se to, pane, chodí! Ty klapají i po pěšině. Kdyby nás pan loupežník chtěl přepadnout, uslyší, klapání a bude myslit, že nás jde kolik a uteče.“

„Ty je budeš nosit? To bysme ani nemohli válet sudy a utíkat trapem,“ zamyšleně řekla Zdeňa, které se opravdu zazdálo, že by to bylo moc hezké, kdyby oba klapali ve škole po chodbě a po třídě. „A to by mne třebas pan řídící nevolal pořád k tabuli, protože chce mít pořád ticho,“ prohodila nahlas.

„To víš, že ne, třebas ani vůbec by tě do prázdnin už nevolal k tabuli. Pan řídící má moc rád ticho. Říká paní řídící, že je ,morvésní‘.“ Kája měl radost, že má Zdeňa chuť na dřeváky.

„Jaký že je pan řídící?“ s účastí se ptala Zdeňa.

„Morvésní přece. Povídala tuhle paní řídící přespolňákům, jestli budou pořád zlobit, že bude muset pan řídící do ,pemze‘ nebo do ,oratorium‘, že je morvésní.“

„Jo, do oratorium,“ hlásila se Zdeňa k slovu, jí i Kájovi z kostela známému, „tam by byl taky morvésní, protože tam strejček kostelníkovic každou chvíli dupá po schodech, má tam leccos schováno.“

„No, tak ňák jsem tomu rozuměl.“ (Nemohl si Kája vzpomenout na „sanatorium“.)

„Tak to já ty dřeváky taky budu chtít!“ a děti se rousaly travou do lesovny. Na záclony ovšem zapomněly.

Paní lesní s Týnou máchaly je už v páté vodě, jak prudký déšť je kalem z louky nasákl. Potichu si řekly, ještě štěstí, že se jim Stračena vyhnula.

„Maminko. prosím vás, kupte mi dřeváky!“ vrazila Zdeňa do kuchyně. V Kájovi hrklo, když viděl záclony v neckách. Proto se držel trochu pozadu.

„Tož se podívejte, jakou jste nám přidali práci! Za trest dostanete k večeři krupkovou kaši hodně česnekovanou a ve čtvrtek se celý den z domu nehnete ani na krok!“ Paní lesní neslyšela Zdenina protestu a děti se odklidily do Týnina pokojíku, kde měly pod oknem bednu s dřevěnými špalíčky. Venku znova silně se rozdeštilo.

„Copak ve čtvrtek,“ šeptal Kája, „to já vím, že za chvíli nás sami pošlou do lesa, ale ta krupková kaše! To budou mít ledviny hlad! Nedostanou vůbec nic. Česnek zůstane v hubičce a krupky pomaloučku polezou do žaludku a zejtra pořád budeme myslit, že kousáme česnek.“

„Do hajnovny vzkážu, co jste provedli, aby vám k večeři nedali vůbec nic,“ ozvala se paní lesní mezi dveřmi.

Kája zrovna postavil ze špalíčků loupežnický hrad. Zdeňa chtěla něco přidat, strčila do „základů“ a špalíčky se s hlukem sesypaly. Kája je chtěl zachytit, ale jak se vzpřímil, vrazil ramenem do dřevěného věšáku, v němž trčely plechové pokličky, věšáček se vypnul a poklice s ohromným hlukem křáply o zem.

Paní lesní se chytla za hlavu a vykřikla: „S vámi už to dnes není k vydržení! Jsem z vás celá nervosní. Kdyby tak nepršelo, sama vás vyhodím ven.“

Kája se s účastí na ni podíval: „Zrovínka jako pan řídící, vzácná paní! Taky je morvésní a nejspíš musí do oratorium. Mohla by tam vzácná paní s ním anebo do pemse.“

Pod otevřeným oknem hlaholivě se rozesmál pan lesní. Paní se rychle otočila mezi dveřmi, přibouchla je a vyběhla na chodbu.

„A to slyším pěkné věci, maminko! Kája tě posílá s panem řídícím na oratorium.“

Paní ho zatáhla do pokoje. Tam teprve se i ona rozesmála a nakonec řekla: „Já vím, že děti neměly špatného úmyslu, ale potrestány býti musí. K večeři dostanou krupkovou kaši a ve čtvrtek se nesmějí z domu hnout.“

„No, to první budiž! Ale celý den se nehnout z domu, maminko? V půl dvanácté už je vystrčíš ty sama ze dveří. Ale půjdu jim domluvit.“ Dřív šel poslechnout pod okno.

Kája vykládal Zdeně: „Musíme se před večeří něčeho najíst, aby se nám už té kaše moc nikam nevešlo.“

„Bodejť,“ řekla Zdeňa. „U nás jsme dnes ani nesvačili. Musíme si říct!“

Pan lesní se vztyčil u okna: „Vy jste nesvačili? No, svačinu dostanete, ale k večeři ta krupková vás nemine. A děti! Víckrát ať vás nenapadne provádět takové nepříjemnosti jako dnes.“

„Tatínku, prosím vás, kupte mi dřeváky!“

„Dřeváky?“ podivil se pan lesní. „Tamhle u chléva jsou troje, vyber si!“ A šel do kuchyně: „Maminko, děti nesvačily.“

Za chvíli děti seděly u svého stolečku.

„Maminko, prosím vás, ať mi koupí Týna v Lážově dřeváky!“

Nejdřív se paní lesní smála, pak se začala zlobit. Zdeňa se domáhala dřeváků, a nakonec z ní vyhrklo, že Kája půjde zítra do školy v dřevákách a ona taky.

Paní lesní trhla koutky rtů a obrátila: „A to je jiná! To on Kája něco doma provedl a za trest dostane, dřeváky. Promáčel všecky botky, to bude to.“

Kája se zrovna v duchu hrozně divil, jak to mohla vzácná paní uhodnout, a ta zrovna řekla: „Kája je dostane, protože zlobil, a ty taky. Oba z trestu, rozumíš? Týno, dojdeš pro ně!“

A pan lesní dodal: „Ať se v pátek leje jako z konve, půjdete v dřevákách! A zítra ani krok z domu! Maminko, vař tu kaši! A vy si jděte vedle hrát, ale potichu!“

Dětem se ani moc do hry nechtělo. Až si vzpomněla Zdeňa, že by mohli louskat ořechy. Tamhle na zdi visí dva pořádné plátěné sáčky.

Zdeňa otvírá dveře: „Maminko, prosím vás, smíme si vzít pár ořechů?“

„I vezměte, ale opatrně je sundejte se zdi!“

„Heleď, Zdeňo, mohli bysme třeba dělat krupobití. Tamhle v koutě je srovnáno kolik rovných plechů. Nastavíme je pod sáček, vlezem si na lavici, já podržím zespodu, ty rozvážeš provázek, trochu to nahneme a pár si jich shodíme na plechy. To budeš koukat, jak to bude bubnovat. Ale jen málo! Víš, že je vzácná paní taky morvésní. To bude jako nic.“

Plechy jsou rozloženy po zemi, Kája drží, Zdeňa rozvazuje. Ale veliký sáček je provázkem přivázán ke skobě. Teď se uvolnil, ořechy zaharašily, hořejší půlka sáčku se převážila. Ořechy se zrovna v proudech lily na plechy.

Kája se polekal, povolil ruce, a co v sáčku zbylo, s ohromným hlukem dopadlo na plechy. Kája sešinul se na kraj židle, ta se nazvedla, Zdeňa se chytla oběma rukama druhého sáčku s ořechy, a zavázání povolilo. Kája sletěl se židle do ořechů a pokliček s hroznou ranou. Za ním a na něho sypaly se ořechy z druhého sáčku a sletěla i Zdeňa zrovna na Káju. V tu chvíli vrazili do dveří lesních i Týna. Protože viděli, že se dětem nic nestalo, byli by se s chutí zasmáli, zvláště když Kája probíraje se z ořechů a pokliček prohodil: „Počkej, Zdeňo, ty dostaneš!“

Zdeňa, která už seděla na zemi a držela si loket, řekla: „Kdo chtěl dělat krupobití — já?“

Paní lesní s Týnou se vytratily, a pan lesní, který stál jen tak bokem mezi dveřmi a díval se po stropě, dodal důrazně: „Venku prší, tady děláte jen darebáctví a neplechu. Já musím mít ke své práci ticho, do večera jsou ještě dvě hodiny, já vás zavru na půdu.“ Také hned otevřel dveře, vedoucí ke schodům u půdy, a děti šly. Pro jistotu se zeptal v kuchyni: „Není na půdě docela nic, co by tam mohly zničit nebo čím by si mohly ublížit?“

„Nic, vzácný pane! Jen horko, čtyři zamčené kufry a obilí.“

Copak půda v lesovně! Čistá a rozlehlá, a děti tam samy ještě nikdy nebyly. Jen za Týnou tam někdy zaběhly. Sedly si na trám…

„Tak co bysme dělali?“ ptal se Kája.

„Nejdřív se podíváme, co tu je,“ nevěřila Zdeňa tvrzení Týny, že jen čtyři kufry a obilí. „Heleď, Kájo, tamhle nahoře na trámu jsou přivázané králičí kůže.“

„Hm, jsou! Vycpané slámou, aby vyschly. Pane, ty jsou asi suché! Já bych je třeba sundal, natáhl bych je na ruce a nohy a dělal bych třeba hrocha.“

„Hrocha?“ divila se Zdeňa Kájově moudrosti. „Co je to, hroch? To on má králičí nožičky a ručičky?“

„No, to nemá. To páťáci mají ve třídě na obrázku hrocha, ten ti má nohy! No, vypadá asi, no, asi jako velká kravička, jenže jináč,“ pokoušel se Kája dosáhnout kůži, a šlo to. Shodil je všechny. Zdeňa že taky bude dělat hrocha. Tož Kája dřív jí navlekl kůžky na ruce a nohy, přivázal je kousky provázku, potom sobě. Ale to pořád ještě nic nebylo, třeba Kája pobíhal po čtyřech.

Zdeňa řekla: „Máš moc člověčí hlavu, a to nic není.“

Kája se rozhlížel: „Heleď, tamhle je moučnice! Třebas bys mě mohla trochu pomoučnit.“

Otevřeli víko hluboké truhly. Bylo tam mouky jen málo, jen tak na dně.

„Dosáhneš tam, Zdeňo?“

„Kdepak!“

„Tak já sám,“ přehnul se Kája přes okraj moučnice. Protože důkladně, to se ví, že se tam překulil. Trochu mu zadunělo v hlavě, ale to hned přestalo.

„Jéje, Kájo, tys tam spad’!“

„Ba ne, to já schválně,“ zalhával Kája svůj pád.

„Tak se tam otoč, ať nejsi tak člověčí!“ radila Zdeňa, a Kája se točil.

Zdeňa dostala nešťastný nápad. Na půdě vždycky pro všechny případy měli nádobu s vodou a hrnek. Zdeňa nabrala a ulévala na Káju. Což o to, příjemné to bylo! Na půdě bylo nesmírné teplo. Ale voda s moukou smíchaná měnila se v řídké těsto, a Kája zavolal: „Teď už je ze mne hroch a budu tě honit.“ Vyšvihl se z moučnice a Zdeňa s radostným pokřikem před ním utíkala. Pane, to byla honička! Kolem komínů, přes trámy, sem tam.

Pan lesní se zabral do účtů. Jako ve všem vždy, byl svědomitý i teď. Poliboval si v duchu: „V tichu se to dobře počítá.“ Na děti zapomněl. Za chvíli slyšel bouchnutí. To Kája se vyšvihl z moučnice. V druhé chvíli slyšel pravidelné dunění. To děti se honily po půdě. Rozvířily prach, výskaly, Zdeňa křičela když Kája po ní vztahoval ruku, seskakovala s trámů. Kája si namočil ve vodě ruce, na nichž byly přivázány kůže, Zdeňa ho předskočila, postrčila, a už se válel v hromadě žita, když vyběhl na půdu pan lesní. Chtěl se začít hodně zlobit, ale když se podíval na Káju, polepeného smáčenou moukou, plného teď zrní, zamračil se, zahrozil a honem se vracel. Se schodů se ozval: „Uvážu vás ke stolu!“ Nahlédl do kuchyně: „Už jste vypraly ty záclony? Tak tam teď vyperte Káju a Zdeňu taky!“

Kája se potýkal s provázky a ne a ne je rozvázat, když přiběhla Týna. Spráskla ruce, stáhla kůže, proklepla je, otřela, jak se dalo, stáhla je i Zdeně, třepla oba přes ruce a řekla: „Dolů se umýt, a hned!“

Paní lesní si je zavolala „na slovíčko“ do pokoje. „To bude slovíček,“ pomyslil si Kája. A bylo! Děti musily slíbit, že budou už docela hodné. A potom už nesla Týna každému talíř krupkové kaše. Zdeňa odtáhla nosíček a Kája byl nápadně brzo hotov s modlitbou před jídlem. Nabral si malou lžičku a pomalu jedl. Zdeňa kroutila hubičkou.

„Ta je sytá,“ povídá Kája.

„Ani ne tak sytá jako zdravá,“ řekla Týna. „Nedostaneš choleru…!“

„Já bych ji taky ani nechtěl. Ta musí pálit! Povídal tuhle tatínek: Jestlipak víš, maminko, že teta kovářovic pila dnes u Štulců ,choleru‘? Že si radši neuvaří praženku pro starý žaludek!“

Paní lesní stiskla rty: „To není cholera, to je likér Morella. Cholera je zlá nemoc. Tož radši honem jezte, ať ji nedostanete!“

Kája měl „krupkové“ už zřejmě dost. „Tak vida! A to si, vzácná paní, honem taky vezměte od Zdeni a Týna může dojíst tohle, abyste ji nedostaly. A kousek můžete nechat vzácnému pánovi.“

Protože mu nikdo neodpovídal, jen Týna horlivě hrabala lopatkou v kamnech a paní lesní brousila nůž o hrnec, vzdychl: „To to ňák stydne, vzácná paní! Naše maminka říká, že do studeného jídla nic není. To nic nevydá. A hubička mi už čpí jako — jako — jako hroch. My jsme si dnes, vzácná paní, hráli na půdě na hrocha.“

„Mlč a jez! Z kaše se ještě kouří,“ řekla Týna. „A ty, Zdeňo, taky! Zrovna jsi dvakrát nabrala.“

„Tak jsem si ani nevšim’, Týno, že se z ní kouří. Jistě! A to musíme čekat, až vystydne. Naše maminka říká: Jen ne moc horké jídlo! To by ti popraskala na zoubkách ,glazúra‘. Jéje, Zdeňo, pojď honem uklidit ty pokličky a ty ořechy! Týna by měla večer nohy samou skořápku!“

A než se paní lesní i Týna vzpamatovaly, děti horlivě sbíraly ořechy a nasýpaly je do sáčků. Nemohly ovšem říkat ničeho, protože děti si musily vždycky uklidit všecko, co rozházely.

„Vzácná paní, už by se jim to mohlo odpustit. Já bych jim přinesla mléko nebo polévku.“

Ale paní lesní řekla: „To nejde, Týno! Pán to schválil, dnes už nic nedostanou.“

Za chvíli bylo v pokojíku uklizeno. Sáčky stály opřené o zeď, pokličky dívaly se hloupoučky do světa s dřevěného věšáčku. Kája chytil koště a zametal. Za chvíli hlásil: „Už je to, prosím, uklizeno, a já abych zas běžel domů. Naší mamince se jistě dnes po mně stýská. Tak dej Pán Bůh dobrou noc, pozdravujte doma a buďte všichni zdrávi!“ Než se kdo nadál, vyklouzl ze dveří a uháněl domů. Vzpomněl si sice na Zdeňu, co si tam asi s talířem „krupkové“ počne, ale pomyslil si: „Ona by od krupkové od nás taky utekla.“

Pan lesní s humorem vykládal v hajnovně, co dnes děti tropily, ale také dodal, ať dnes už Kájovi ničeho nedávají, že přece jen podruhé by mohly zas něco podobného provést.

Maminka hajná také věděla, že nemyslily zlého, ale přece se na Káju zlobila. A jak přiběhl se slovy: „To se mi po vás stýskalo, maminko,“ řekla: „Mně ani trochu. Maminkám se stýská jen po hodných dětičkách a ne po takových uličnících, jakým jsi ty. Já se jen divím pánovům, že dovolili, aby Zdenička s tebou kamarádila. Taková to byla tichá, hodná holčička, a taky už zlobí. Když to půjde takhle dál, děti, děti, modlete se, aby vám Pán Bůh věku ukrátil, jako to říkala nebožka babička, když jsme dováděly na peci.“

„A jéje, maminko, tak vy jste taky zlobila?“

Maminka si v duchu pomyslila, tímhle že si neposloužila. Proto hned obrátila řeč: „Zítra nesmíte na krok z domu! Buď budete tady nebo v lesovně, ale žádné přebíhání a nic takového!“

„Co, maminko, aby nám Pán Bůh ukrotil ,vněku‘?“

„Už dej pokoj, pomodli se a spát!“

„Ju, maminko, spát, když mi kručí v ledvinách a hubičku mám plnou česneku!“

„Máš-li hlad, v troubě je krupková kaše.“

„A jéje! Vy jste, maminko, taky dělala krupkovou? No, kdyby přišla chorela, ta by se lekla a hned by utekla. To je krupek! A což toho česneku!“

„A což těch řečí, Kájo! Už jsem řekla!“

Kája klečí a chce se modlit, ale pořád myslí na něco jiného. Maji se modlit, aby jim Pán Bůh ukrotil vněku, a neví, co to je. A chorela není pití, chorela je zlá nemoc a nemá ráda krupky s česnekem. On taky ne. Když jej s maminkou sázejí na zahradě, říká: „Už dost, maminko, třeba by se do něj daly housenky.“ A maminka říká: „Česnek není karfiol, a sázej a mlč!“ Jen to je mu divné, že ten, kdo je už velký, pořád říká těm malým: „Dělej a mlč!“ „Sázej a mlč!“ „Piš a mlč!“ „Počítej a mlč!“ Nebo jako o procesí řekla teta Čížkovic: „Mlč a zpívej!“ Jako by to šlo! A Kája se při té vzpomínce zasmál.

„A to je mi divná modlitba,“ řekla maminka, „když se při ní směješ. Znova a pořádně!“ A sáhla na skříň po proutku. „A hlasitě!“

Tož Kája se modlil hlasitě a až na konec zašeptal: „Pane Bože na nebi, vněku mi neukroť, protože já nevím, co to je!“

Kája leží na postýlce a vzdychá. Zatrápený česnek! Pořád se mu zdá, že má plnou hubičku česneku. „Maminko, prosím vás, je jablíčko jídlo?“

Maminka trochu usmířená upřímnou modlitbou Kájovou neprozřetelně odpovídá: „Jablíčko? A to je než ovoce, to nic není!“

„To jsem rád, maminko, prosím vás, přineste mi ňáké, ať přestanu vonět ten česnek!“

Co měla maminka dělat? Přinesla dvě pěkná letní jablíčka. Kája je schroustl, zaliboval si, že jsou tuze dobrá, a usnul. V lesovně to dopadlo hůř. Kája přece jen snědl skoro půl talíře krupkové, ale Zdeňa jen tak ďobla. A ne a ne! Že nechce. Že chce koláč od oběda. Dostala proutečkem.

Neklidně bylo nad krajem. Maminka Noc se večer zlobila. Chlapečkové-větříčkové nechtěli poslouchat. Poručila jim spát, ustlala jim růžové postýlky, natřásla peřinky a chlapečkové-větříčkové pořád se honili, pořád si povídali. Maminka Noc se rozzlobila, chytila jednoho chlapečka-větříčka za druhým, každému jich pár našupala stříbrným proutečkem, otevřela dveře a všechny je vystrčila za ně: „Dobrá! Když nechcete jít spát, budete se honit do svítání po lesích!“

A tož větříčkové se honili, hádali, a potom už se jim chtělo spát. Zlobili se, že mají doma zavřeno a maminka Noc jim klíče nedala. Proto, když Kája se probudil a zadíval se ven, hned si pomyslil: „A to je dnes venku k ničemuž. Mráčky se honí, střechy jsou lesklé, to ono prší každou chvíli.“

Jakž by ne? Synkové maminky Noci sháněli drobné mráčky, profukovali je, proháněli je, až ti začali plakat. Jejich nesčetné slzy padaly na střechy, lesy a zem jako drobný déšť.

Když se Kája v postýlce obrátil, aby pokračoval ve spaní, napadlo ho, že je čtvrtek. Panečku, jindy ve čtvrtek děti nemohly dospat, jen aby hodně užily lesů a slunce, dnes budou smět býti jen v lesovně nebo tady.

„To nebude vůbec žádný čtvrtek,“ vzdychl Kája a usnul nanovo.

II. KÁJA A ZDEŇA SI V LESOVNĚ „POTICHU“ HRAJÍ.

Kája se načisto probudil, když maminka nesla mléko od Lysky.

„Abys vstával, Kájo! Víš, že dnes nebude žádné lítání a běhání. Napíšete si ráno úkol!“

Kája vzdychl tak hluboce a těžce, až se peřinka nad ním zachvěla; „Já bych, maminko, nikdá malým klukům hned po ránu nepřipomínal úkol.“

„Tak jen moc nemluv a vstávej!“

„Vy jste, maminko, moc ráda psala úkoly?“ obrátil se s otázkou k mamince.

„Bodejť ne! Každé hodné dítě rádo píše úkoly!“

Kája si nejdříve pomyslil, že maminka už je hnedle jako pan řídící. Ten taky pořád říká: „hodný žáček“ a tak všelijak. A hned potom v duchu se hrozně podivil, že maminka ráda psala úkoly. No, pravda to bude, protože maminka nikdy nelže, ale to je teda než zrovna maminka, protože žádný kluk rád úkoly nepíše. Pro jistotu se ještě zeptal: „A taky jste, maminko, musela psát do sešitu, na řádky a rovně, a když to bylo šejdrem, taky se pan učitel zlobil?“

Maminka už si dala pozor, protože řekla: „Na mne se nikdy pan učitel nezlobil, protože jsem vždycky psala rovně.“

„A to zas já ne, maminko! Ručička by chtěla psát rovně a pero pořád šejdrem.“

Kája snídal doma dvakrát. Potom řekla maminka: „Buďto dojdu pro Zdeničku a budete celý den tady, nebo doběhneš do lesovny a budete celý den tam!“

„A to já bych se šel, maminko, zeptat Zdeni, jak to chce.“

„Žádné ptaní! Jdi tedy tam, ale to ti povídám; Jak uslyším jedinou žalobu, bude večer zle!“

Kája se plouhá mokrou travou. Kdyby aspoň sluníčko svítilo! Snad by je přece vzácná paní pustila do lesa. Celý den být doma! Pro pána krále! A to tedy, když vzácná paní je „morvésní“, aby si hráli potichu. A to vůbec nejde. Na co by si to teda hráli, když při všech hrách se musí křičet a běhat? Pan řídící říká: Když nemáte co dělat, opakujte si počty! Ju, oni nemají co dělat! Oni vůbec mají pořád co dělat. Kdepak by mohli počítat!

Kája šel a vzdychal. Rozhlaholil se nad ním smích pana lesního: „A já pořád, že je takový vítr, a zatím on to Kája vzdychá. Copak se ti stalo, chlapče?“

„Pán Bůh rač dát dobré ráno!“

„A to jsou k nám hosti,“ pokračoval ve smíchu pan lesní, „a dál už to umím nazpaměť, ale jářku, co vzdycháš?“

„Vzácný pane, dnes vůbec nebude žádný čtvrtek, když nesmíme z domu.“

„To nebude, to máš pravdu,“ zvážněl pan lesní. „Milý Kájo, kdo roznáší památeční záclony po lukách a zapomene je tam když prší, ten musí něco zkusit. No, budete si hrát třeba na školu, nebo ‚černý, bílý, jo, ne‘.“

Kája se podíval zpod dlouhých brv na pana lesního trochu vyčítavě: „Vzácný pane, ,černý, bílý, ju, ne‘, to je vůbec jen pro holky a pro víc, ne pro dva lidi. A řek’ bych Zdeně: než ti dám ‚fant‘, musíš oběhnout pětkrát trapem lesovnu, když nesmíme z domu? A vůbec to není žádná hra, když se pořád při tom nekřičí a neběhá!“

„A copak včera říkala maminka?“

„Jéje, vzácný pane, moc toho maminka povídala. Taky, že se máme modlit, aby nám Pán Bůh ukrotil vněku.“ Ale Kája byl v tu chvíli sám. Pan lesní se mu ztratil na lesní pěšině.

V lesovně přivítali Káju slovy: „Tož dnes budeš celý den se Zdeňou pod střechou!“

Do té chvíle sluníčko nevysvitlo, ale hned teď se zvesela rozběhlo, zasvítilo, zahřálo.

„Jako naschvál,“ řekl Kája.

S chutí posnídal se Zdeňou a paní lesní řekla: „Nejdřív si napíšete úkol a pak si budete potichu hrát. Je mnoho her nehlučných. Třebas na schovávačku. To se přece jen zvolá: Už? A odpoví: Už! Anebo na školu.“

Kája by byl s chutí řekl, že mají dost školy za celý týden a ve čtvrtek že vůbec nic o ní nechtějí slyšet, ale věděl, že by to bylo marno. Proto chtěl zachránit co se dalo a řekl: „Anebo na Polednici, jak říkají páťáci tu báseň. Já bych dělal Polednici, Zdeňa třeba to ,U lavice dítě stálo‘.“

A Týna dodala: „Z plna hrdla křičelo. Já vím, to by bylo něco pro vás. Holečku, dnes musíte být zticha. Odpoledne půjdu pro dřeváky.“

„To byste mohla, Týno, radši hned, anebo my bysme tam doběhli jako nic a potom bysme se v nich tady učili chodit,“ myslil Kája hlasitě.

„To radši ne,“ řekla Týna, „to by byl rámus. Mne taky dnes bolí hlava.“

„Jéje, vás taky, Týno? To asi také budete morvésní a budete musit do oratorium. To tam bude hnedle celá lesovna. Můžete tam skládat jesličky. Strejček kostelníkovic má je tam schované.“

„A ty máš zase vejřečnost,“ podivila se paní lesní. „Víš-li, že teď mnoho zbytečně mluvíš? Tamhle ke stolečku a psát úkol!“

Děti se ztišily. Za chvíli se po nich Týna podívala a rozesmála se hlasitě. Kája vyvaloval oči na Zdeňu, otvíral hubičku, ukazoval do ní, rukou se rozháněl směrem k hajnovně, prstíkem na stole kola dělal, zas jako by nad kola palcem a ukazováčkem něco drobil a hned dával do pusy a ulizoval se. Trhl sebou při Týnině smíchu.

„To já jen ukazuju potichu, že naše maminka dnes bude péci lívance s povidly, sypané tvarohem,“ podotkl suše, a Zdeně pošeptal: „Na úkol bylo času, jéje! Sluníčko svítí!“

„Pište, děti,“ řekla Týna, „nebo zavolám vzácnou paní!“

Kája se pořád vrtěl, ale přece počítal. Zdeňa smolila číslice. Za chvíli byly hotovy.

„Teď bysme třeba něco snědli,“ podotkla Zdeňa.

„Už?“ lekla se Týna. „A to je brzo. To abychom dnes vařily jen pro vás. Teď si chvíli hrejte, ale potichu, nebo mi praskne hlava!“

„Jéje, Týno, a kde by vám praskla? Nad nosíčkem anebo v tejle? A to bych moc rád viděl! Jestlipak by vám z ní něco vypadlo?“

Týna zmizela v chodbě a Kája rozvinoval myšlenku o prasknutí její hlavy. „Třebas kdyby jako sama spadla žehlička s plotny, třebas by se Týna lekla a trochu by jí hlava napraskla. Ta by koukala, Zdeňo, viď?“

„No, a třebas bysme musili pro pana doktora do Lážova. Mně už tak bolí nožičky od sezení! A netekla by Týně krev?“ ptala se Zdeňa.

„Kdepak! Tuhle povídal pan učitel Vojtovi Brabencovic: ,Ty nemáš v hlavě mozek, ale slámu!‘ Copak tam má asi Týna?“

Zdeňu už zřejmě, jak řekla, ta rozprasklá hlava zmrzela. „Už radši aby tu byly dřeváky!“

Kája hned změnil směr rozmluvy: „Copak, hezké to bude, ale nejspíš se nám budou kluci smát. Víš co? Řekneme jim, že je máme proto, abysme měli čím bacit po hlavě pana loupežníka. Pojď si hrát na schovávačku!“

V široké chodbě lesovny bylo dost úkrytů. Byl tam výklenek se skříní, vysoký dřevěný věšák, ověšený kabáty, starodávný prádelník a za ním malý výklenek.

„Nejdřív budeš jukat ty,“ rozhodl Kája, „tuhle ve ,kvelbíku‘,“ a zavřel dveře. „Až zavolám ,už‘, hledej!“ Zavřel a rozhlédl se chodbou. První ovšem padl mu do očí věšák. Hned jak do těch kabátů se dobýval, zdálo se mu, že se kejklá. Ale přece jen se tam schoval. Než se pořádně uvelebil, překotil se věšák s bouchnutím, prasknutím a sypáním skla. Věšák bouchl, praskly dva deštníky, vložené v jeho otvory, a špička věšáku rozbila sklo naproti visícího velkého obrazu, představujícího štvanici na jelena. Ale nade všecky ty zvuky vynikl jasný hlásek Káji, volajícího: „Už!“

Paní lesní vyběhla s Týnou, i Zdeňa. Kája se vybaloval z kabátů a z ruky mu tekla krev. Řízl se o střepinu skla.

„No, to bych přece rád věděl,“ řekl vcházející pan lesní, „kdo dovolil dětem hrát si v domě na schovávačku. Nebo to byl tvůj nápad; Kájo?“ Bral do ruky jeho dlaň, ze které tekla krev.

„Ba ne, tatínku,“ pospíšila si s odpovědí paní lesní, „to já jsem řekla: ,Hrajte si na schovávačku, to je taková tichá hra‘!“

„Moc tichá, maminko, to už vidíš. A ten věšák ať už je pryč! Kájo, vymyj si pořádně ruku, zavážu ti to!“

„A to nic není, vzácný pane, to ani za to nestojí.“

Ale pan lesní už ho hnal k umyvadlu a pak mu dlaň zavázal.

„Jaképak je příští číslo programu, maminko?“ ptal se pan lesní, a Kája se honem zeptal: „Nerozpraskla vám hlava, Týno?“

„Jděte do Týnina pokojíku a hrajte si se špalíčky!“ rozhodla paní lesní a dala každému krajíc mazaného chleba.

Když se za nimi zavřely dveře, podíval se pan lesní po hodinách: „A to je teprve půl osmé, maminko.“

„Bolí tě to, Kájo?“ ptala se Zdeňa.

„To nic není, to jen tak trochu, než se to usadí. Budu ti povídat pohádku, chceš?“

Zdeňa kývla radostně hlavou a sedla si na stoličku.

„Tak byl jednou jeden král a ten se jmenoval, ten se jmenoval, no, víš, král se může jmenovat všelijak, a tenhle se jmenoval Rozmarýna. A ten král měl vovečky. Jéje, Zdeňo, ten ti měl voveček, že je nemohl nikdá spočítat!“

„Bílé byly?“ ptala se s účastí Zdeňa.

„No, taky bílé, a taky modré a červené, zelené a kostkované, ju, taky měl jednu zlatou. A jednou tam k němu přišla Červená Karkulka (pletl si Kája maminčiny pohádky) a povídala, že ji sežral vlk i s babičkou.“

„A hleď, Kájo, jak tam mohla přijít, když byla sežraná?“

„No víš, to ona tam přišla v tom vlku.“

„A ta její babička taky tam byla v tom vlku?“

„No a kde by byla, když je obě vlk sežral?“ rozčiloval se Kája, „a vůbec mlč a poslouchej! A ta Karkulka povídala, že měli včera k večeři krupkovou kaši s česnekem.“

„Zrovna jako my,“ vzdychla Zdeňa.

„A pan král povídal, to já ti musím koupit u Buchtů dort, a potom, potom rozřízl kudlou vlka. Ten vzal nohy na ramena a utekl, a babička s Karkulkou a s panem králem šli k Buchtovům, a pan král dal panu Buchtoví slepičku, která snáší denně sto vajec, a ten jim dal za to dort — a tak potom šli domů.“

„A kde byly ty vovečky?“ nebyla Zdeňa spokojena s náhlým ukončením pohádky.

„No, ty se nejspíš pásly.“

„Ta zlatá taky?“

„Ju, kdepak! Ta zlatá, ta zlatá byla v kleci, a když pan král Rozmarýna neměl peníze, tak si ustřihl kousíček zlaté vlny a zas měli živobytí.“

„A kam šla ta babička?“

„No domů, kam by šla? Zamkly se do perníkové chaloupky a už tam víckrát žádného nepustily.“

Zdeňa vzdychla. Po chvíli řekla: „Pohádka o perníkové chaloupce je jiná.“

„No to je zas jiná pohádka,“ rozhodl Kája a dodal: „Mně se zdá, že mi už nabíhají nožičky od sedění. Počkej, budeme si hrát potichu na tu polednici. Dívej se tamhle oknem! Až řeknu ‚teď, obrátíš se a budeš potichu říkat ,zplna hrdla křičelo‘.“

Zdeňa se poslušně obrátila, Kája stáhl bílou přikrývku s Týniny postele, zabalil se do ní celý, i hlavu, do ruky vzal smeták a řekl změněným hlasem: „Teď!“

Zdeňa se obrátila, trochu se lekla a začala opravdu „z plna hrdla křičelo“. A Kája přes její křik uplatňoval další věty básně: „Bodejť jsi jen trochu málo, ty cikáně, mlčelo!“

Ale vtom odhodil přikrývku a řekl: „Tohle neměla říkat polednice, to měla říkat ta matka. Počkej, třeba by šla Týna si zahrát.“

Dveře se prudce otevřely, paní lesní zavolala: „Co tak ječíš, Zdeňo? Tohle už není k vydržení! Hlava mě bolí k prasknutí, a vy ne a ne být zticha. Týno, provázek! Přivážu je ke stolu.“

Protože zrovna v tu chvíli drcla Zdeňa do žehlícího prkna, které se s hlukem shroutilo a vzalo s sebou plechové umyvadlo na podstavci, ozvaly se zase ohlušující rány, a Týna už šla s provázkem. Za chvíli měl Kája provázek otočený zlehka pod kolínkem jako Zdeňa, a druhé konce byly uvázány k nohám stolu.

Děti osaměly. Chvíli bylo ticho. Za chvíli zkusil Kája popotáhnout stolkem.

„Zdeňo, heleď, hejhá se!“

„A co?“ řekla netečně Zdeňa.

„No stůl! Táhni taky! Přitlač hlavičku zespodu na stůl, nadzdvihuj, já taky, potichu jej dotáhneme k oknu. Provázek stačí, je dost dlouhý. Sednem si na okno a budeme aspoň koukat ven.“

Děti se opřely o stůl hlavičkami, stůl se naklonil, s křápotem svezla se se stolu ošatka s vejci a za ní druhá, která rozprášila kolem mouku. Hned tu byla vzácná paní i Týna. Kája měl v černých vlasech několik roztlučených vajec, Zdeňa byla plná mouky. Nikdo ani muk. Týna přestřihla provázky, paní lesní otevřela dveře a řekla: „Ven, a nechoďte mi domů až k obědu!“ Jak se kolem ní kmitly, dala každému žderchu do zad a děti vyběhly. Kája honem k potoku, vymyl si hlavu, Zdeňa se trochu oprášila, a vzaly to trapem k průseku.

„Za pět minut půl deváté, maminko,“ hlásil pan lesní vcházeje do kuchyně, „a děti slyším zpívat v průseku.“

Paní lesní jen mávla rukou.

Když se děti vylítaly, vzpomněl si Kája: „Vzácná paní taky řekla ,hlava mě bolí k prasknutí‘, a taky jí nepraskla. A copak asi dělá naše maminka?“

III. DŘEVÁČKY.

Ve čtyři hodiny odpoledne přinesl hajný z Lážova dřeváčky pro Káju, Týna pro Zdeňu. Děti se honily po stráni. Pan lesní na ně zahvízdl. Byly tu ve chvíli. Dva páry dřeváčků seděly na lavici u kamen.

„A jéje, to jsou krásné botičky!“ řekl Kája a vztahoval po nich ruku.

„Nic,“ řekl pan lesní. „Až zejtra do školy. Zase jste zlobily, rámus dělaly. Teď se nasvačíte a půjdete rovnou spát. Kdopak by se s vámi zlobil!“

Kája měl ještě pod kolínkem uvázaný kus provázku.

„Copak to máš za parádu na noze?“ ptal se pan lesní.

„A to, prosím,“ červenal se Kája, „to nic není. Ale kdyby šel za mnou strejček Čížkovic, myslil by, že mu vypadl provázek od prasátka, zvedl by jej jako nic, a já bych musil chrochtat.“

„Tak honem jezte!“ řekla Týna. „Zdenička už má ustláno a Kája prý doma taky.“

Kája už nedojedl. Najednou mu bylo hrozně líto, že je čtvrtek a že mají spát, když sluníčko nejlepší svítí, když ptáci zpívají a všecko voní. Chytl ty trošku větší dřeváčky, zdvořile pozdravil a uháněl domů. Opravdu. Postýlka byla ustlána a nikdo doma. Svlékl se, pomodlil, ale spát kdepak! Slzičky se mu do očí draly, oči ho pálily. Sluníčko vyzlacovalo čistou jizbu. Až sem voněla rezeda ze zahrady a on měl spát. A přece usnul. Ale v pláči usnul. Zato od tří hodin budil maminku: „Už abysme vstávali!“

Jak se nasnídal, obul punčošky a do dřeváků. Ale obličej jeho stáhl se do smutku po několika krocích. Dřeváky byly těžké, neuměl v nich chodit, tížily mu nohy k zemi. Nechtěl-li při každém kroku z nich vyjet, musil je táhnout za sebou.

„To takhle do školy nedojdem ani do večera,“ pomyslil si a začal opatrně vyjednávat s maminkou: „Moc hezké jsou ty dřeváčky, ale třebas bych si je mohl nechat na pozdějc, maminko, až se v nich naučím chodit.“

„Proto je musíš nosit, aby ses tomu naučil,“ řekla maminka suše a „dodala: „Nic jiného k obutí nemáš. Ty poslední botičky jsou propálené a nadranc, dvoje střevíčky jsou tvrdé jako koráb a bos dnes nemůžeš. Pod lesem je bláta až hrůza. A už jdi!“ Maminka se přece jen hněvala.

Kája se šoural k lesovně. Zdeňa už ozkusila dřeváčky, ale hned prohlásila, že v tom nepůjde za nic. Že je to těžké jako z kamene a že by si v tom otloukla nožičky.

Ale paní lesní řekla přísně: „A to by tak hrálo! To je trest za vaše uličnictví, a my taky nemůžeme vyhazovat peníze. Dřeváčky se koupily, budou se nosit!"

„Pro pána krále,“ pomyslil si Kája, „ještě aby vzácná paní řekla — budou se nosit do roztrhání!"

Na Zdeňu se musila vzít metlička, a tak neslavně vyšli malí poutníčkové v dřeváčkách z lesovny. Hned na dvoře upustila Zdeňa slabikář, vypadl z něho ovšem úkol a zrovna do hromádky bláta. Tož dostala ještě na cestu a šla bez slabikáře. Jen penál si nesla a narychlo napsaný lístek od paní lesní, že úkol přinese odpoledne. Šli zvolna. Kája prohodil, že se mu nožičky nechtějí odlupovat od země a Zdeňa už zas začala „nabírat“.

„Nic neplač, Zdeňo! Koukej, jdeš jako na vejlet a jen tak s penálkem. Heleď, až zajdem k průseku, zujeme se. Kdopak by se takhle coural! A před Lážovem se obujem.“

Za chvíli šly děti bosy, dřeváčky v rukou hezky od těla, protože byly plny bláta. Ani nevzpomněly, že tam u pařezu nechaly punčošky.

„Zdeňo, už víckrát nebudeme vynášet záclony. A ani vůbec na hrocha si hrát nebudem. Co myslíš? Když v poledne pěkně poprosíme, že už vůbec nebudeme zlobit, snad už v dřevákách nemusíme.“

Zdeňa se jen mračila. Před Lážovem zas vzaly dřeváky, ale na punčošky nevzpomněly. Jak zašly mezi stavení, hned jim bylo horko, protože viděly, jak s úsměvem každý si je prohlíží. Kája začal vysvětlovat, že je dnes taková hrůza bláta, že ani vůbec v botách není možná jít.

Ale Vojta Brabencovic řekl hned: „Nemel naprázdno! Jindy je větší bláto a chodíte v botkách. Máte je u ševče, viď?“

Paní řídicí je zahlédla a zavolala do kuchyně. Stěží zadržujíc smích, řekla jim, aby si umyly nožičky, že je mají hrozně zablácené, a potom aby si zašly pro dřeváčky sem. Pochopila, co se stalo, a poslala Bětušku s lístkem do lesovny, že děti asi cestou se vyzuly z punčošek a že mají patičky natlučené, že už jsou dost potrestány, aby jim poslali botky.

Týna je přinesla i s hrudkou másla a vyprávěla, co se stalo. Však taky nese oboje Zdeniny botky, Kája že opravdu nemá pro dnešek ničeho na nohy.

Tož to dopadlo dobře. Když děti slíbily, že budou hodné, bylo jim odpuštěno. Ještě dlouho potom si povídaly, že to byla moc zlá cesta. Když někdy zase začaly zlobit, stačilo vytáhnout dvoje dřeváčky, a bylo ticho. Však si nadělaly puchýřů, že kolik dní nemohly pořádně běhat, a to byl pro ně ten největší trest.

IV. ZABIJAČKA.

Koncem ledna, když hezky tuho mrzlo, prohlásila paní lesní: „Ve středu bychom mohli zabíjet.“

„A co to, vzácná paní?“

„No čuníka přece, krmníka! Pravda, ty o tom ještě nic nevíš. U vás prasátka už kolik let nedrží — to tenkrát, jak padla na vepřový dobytek červenka, přišli hajných o dva pěkné kusy — zařekli se, že už to do domu nechtějí. Přenechávám jim z našeho sádla. No, tož přijde řezník, zastavíte se tam zítra, omráčí ho palicí, zčerstva zařízne, panečku, mladý Leška se v tom vyzná, a to potom budou časy!“

„Bolí ho to, vzácná paní?“

„No trošku, to víš, ale to jinač nejde.“

„Křičí?“

„A jak!“ řekla Týna. „Já vždycky vstrčím hlavu do peřin, abych to neslyšela. Krví bych nemíchala za nic! To dělá teta šafářovic.“

Kájovi bylo v tu chvíli hrozně smutno. A to on tu nebude za nic. Už si vzpomíná. Každý rok v lesovně zabíjeli a je vždycky poslali do hajnovny.

„Letos už musíte pomáhat,“ řekla Týna. „To se nalítáte do Lážova!“

Ale Kája si pořád opakoval, jak palicí krmníka strejček Leškovic uhodí, zařízne a on křičí, tolik křičí! Jéje, on tu nebude ani za nic. Moc by mu to bylo líto. „Což, vzácný pane,“ obrátil se na pana lesního, „kdybyste ho zastřelil, aby bylo hned po něm?“

„Inu, chlapče, lepší by to bylo, ale co by bylo smíchu, že lážovský fořt nemá v lese už ani zaječího běhu, tak musí doma střílet prasátka, aby nevyšel z cviku. Zítra se zastavte u Lešky, aby jistě ve středu v poledne přisel. Taky si připravte dvě tašky, a ty, maminko, arch papíru, a piš, čeho je třeba, ať to děti přinesou! Hlavní věc, aby bylo dost špejlí, ať nemusíme špejlovat sirkami!“

Kája přešlapoval u okna: „Tak ve středu? A Jéje, to vůbec ani nepřijdu, a to je škoda! Budu muset asi dělat otýpky.“

„A kdepak! Než to zabije, počkáte u mne v pokoji a pak abyste byly pořád po ruce.“

Děti šly s těžkou hlavou k šafářovům.

„Teta, vy budete míchat krví?“ ptal se Kája.

„No bodejť!“

„Teta, takhle kdyby vás někdo zařezával, to byste nemíchala, že ne?“

Šafářka se po něm ohnala ručníkem a hubovala: „Koukejme se! Někdo to přece dělat musí, ne? Týna zaleze, vzácná paní to vždycky opláče, z čehopak by byla polévka a jelita, co?“

To bylo v pondělí a v úterý byly odpoledne děti v Lážově pětkrát. V kuchyni trůnil zrovna u okna veliký „štoček“, vedle něho menší stůl a na něm plno sáčků, citronů, a těch žemlí a nožů, a hrnců a hrnečků, a pekáčů a prkýnek!

„Zítra do školy nepůjdete,“ rozhodl pan lesní. „Kdyby bylo něco potřeba, kdo by doběhl? Leška přijde v 11 hodin.“

To bylo jediné jasné okénko v Kájově smutku, že nepůjde do školy. Je to tam hezké, copak o to, ale v lese je to přece lepší. Jindy, když pustila Týna krmníka, co se mu nasmály, když se v blátě válel! A což tenkrát, když nebyl nikdo v lesovně doma a Kája ho pustil, a on se rozběhl a Kája uháněl co mohl, a nakonec musel hodně rychle vylézt na hrušku. Zdeňa se zavřela do slepičího chlívka a potom měla čmelíky. Jéje, pořád se poškrabovala, až musila do vany. Teď už ani krmník nesmí ven. Jen funí v chlívku a jistě je mu smutno.

Ve středu byly děti v Lážově do 11 hodin ještě dvakrát, ale jak viděly Lešku s nožem, a ocílkou v bílé zástěře jen se na sebe podívaly a rovnou k Lážovu. Zastavily se až u domku.

„Jestlipak už je po všem,“ řekla Zdeňa.

„Ju, po všem! Vzácná paní chystala strejčkovi Leškovic oběd. Povídala, jitrniček že se všude nají dost, radši že mu udělá něco jiného. A než se nají a než se do toho dají — ten měl nůž, viď?

Panečku, ten by podřízl pana loupežníka jako nic. Teď se budeme pomalu loudat tamhle humny, obrazíme Lážov a potom už snad bude po všem.“

A opravdu! Když se vrátily, vypařený krmník už visel na ohromné skobě a zrovna bylo vidět, jak tuhne a stydne. Teď už bylo po smutku. Strejček Leškovic pořád tam něco kutil s Týnou a teta šafářovic míchala něčím v hrnci, teď strejček Leškovic pořád něco v rukou přehazoval, Týna něco prala, zas nabrala na vaničku plno sněhu a volala, jak to studí, a teta šafářovic také. Pan Leška přehlédl přípravy v kuchyni a ještě něco podotkl. Potom šel promrzlého krmníka půlit a čtvrtit. Sekal na štočku kusy masa do jitrniček. Jak všecko připravil, „že teda ráno v osm hodin přijde, maso ať se vaří a ta střívka, Týno,“ zavolal, „ať jsou jako květ!“

Kája si chyť hubičku do dlaně a smál se: „Heleď, Zdeňo, pan řídící jednou povídal, že struny na houslích jsou ‚zovčích‘ střívek. ,Zovčích‘ nevím, co je, ale střívka tamhle perou. Panečku, to by byly struny, to snad na basu nebo do varhan, kdepak na housle. To pan řídící nikdá střívka ani neviděl!“

K večeři dělala paní lesní dětem mozeček s vajíčky a pro všechny kousek vepřového na kmíně s bramborem.

Povídá Kája, když snědly: „Mozeček se ve vajíčkách ztratil jako nic, to je taky jen taková vymejšlenost!“

Dostaly i maso s bramborem, snědly dva tři kousky masa, ale brambor s omáčkou si libovaly.

„Počkejte zítra, děti, to bude něco,“ řekl pan lesní. „Taková domácí jaternička, to je hotová báseň. Známko marjánky, známko česneku, to bude něco!“

Kája si z toho pamatoval jen: báseň, marjánka a česnek, to ho trochu zarazilo. Uvažoval: Báseň říkají čtvrťáci, pane, jako tu ‚Polednici‘ nebo ,Vězeň na Věznězi‘, jak začíná: ,Zas v okně zadumán‘, ale kdepak jitrničky! Marjánka! Pro pána krále, snad nemyslil vzácný pán Marjánku šafářovic, co je ještě v peřině? No, to by teta dělala rámus! A česnek! No, ani se na jitrničku nepodívá! Česnek! Ten zná čpít v hubičce! Tím se všecko zkazí!

Děti byly ospalé. V ostrém, mrazivém vzduchu vyběhané, zavíraly oči. Paní lesní donesla polospící Zdeňu do pokoje, Káju si vzala na starost Týna. Ten spokojeně spal za chvíli v druhé posteli v Týnině pokojíku. Však za chvíli přijde hajná, mají ještě plno práce, řeknou jí, že Kája tu dnes spí.

Ještě o sedmé Kája dobře spal. A jak oči otevřel, ne a ne se vzpamatovat, kde je. Chtěl zavolat „maminko!“ ale tohle přece je Týna. Už si vzpomněl, že spal v lesovně.

Nepřišel Leška o osmé, vždyť bylo ještě šero, ale k deváté tu byl jako na koni. Maso bylo vařené „zrovna“ a teď to šlo. Na plotně to syčelo, pískalo, stříkalo, z otevřených oken i dveří valila se vonná, bílá pára, pan Leška velkým, kolikadílným sekáčkem kolíbal vařené maso na štočku, tamhle čpěl na talíři rozstrouhaný křen. Týna teď chytla pár hlaviček česneku, oloupala je, nakrájela, posolila, nožem to roztírala na prkýnku, a nikdo ji nezakřikl, že se to všecko tím česnekem zkazí, toto! Ještě pan Leška řekl: „A teď tu marjánku! Taky se solí, Týno!“

A Týna zabroukla: „Vždyť já vím! Copak to dělám prvně?“

Na štočku byl velký kopec krásně rozsekaného masa i dva kořínky. Ještě večer jeden pan Leška poslal. Teď z toho udělal krásný, velikánský vdolek, uprostřed prohloubil důlek a obrátil se na paní lesní: „Tak bych prosil, vzácná paní!“

A paní lesní honem si ještě — jistě dnes už po padesáté — umyla ruce a šla k malému stolku, kde na mističkách bylo tlučené koření.

„Tak bych prosil sůl!“

A ruka paní lesní opatrně nadnáší se nad tím velikánským vdolkem a natřásá tam sůl. „Ještě?“ ptá se.

„Štipec! A pepř a potom nové koření!“

A tak to jde za sebou, až pan lesní otevře dveře a řekne: „Safra, safra, mistře, naše maminka vás poslouchá lepší než mne!“

Ale mistr se nedá rušit.

„Česnek, vzácná paní! Moc ne, ale moc malounko taky ne! Česneček je moc dobrá věc!“

„Ale čpí, strejčku,“ vzdychl Kája.

„I nečpí! To musí člověk vědět, kolik dát. Dětem je taky tuze zdravý proti škrkavkám.“

„Jéje, strejčku, to Zdeňa krmí škrkavky cicvárovým semínkem, kdepak česnekem!“ vysvětluje Kája a v duchu dodává: „Proti chorele, proti škrkavkám, za chvilku někdo řekne, že je česnek taky na rozbité koleno anebo roztlučený loket.“

Zdeňa, která prve snědla větší kousek ovaru, sdělila mu smutně: „To mě bolí bříško!“

„A to je brzo!“ prohodil Kája. „Ještě jsme ani nezačali pořádně jíst. Vidíš, já ti říkal: Nech si místo v ledvinách! Ani nemukej, nebo ti dají kousat česnek!“

Pan Leška prohodil: „Tak už bysme tam měli všecko. Žemliček dost, vzácná paní? Tak to zamícháme.“

Kája vyvaloval oči: Panečku, ten to uměl prohánět! Sem tam oběma rukama. Najednou byl „prejt“ V jednom rohu štočku, najednou v druhém, tu z něho byla hromada vprostřed štočku, tu zas byl rozložený po celém. Konečně udělal krásný kopec, vzal lžíci, nabral, ochutnal, znalecky nechal chvíli na jazyku ležet, spolkl. „Vzácná paní, jako mandle! No, udělám ňákou na zkoušku.“ A v tu chvíli jich nabil rukou asi pět a šups s nimi do hrnce. Když se uvařily, vyndal je na čisté prkénko. „Vzácná paní, ochutnají! Kdyby bylo třeba něco přidat, beze všeho! Vzácný pán ať taky okusí!“

Paní lesní rozkrájela je na půlky, zavolala pána, zavolala i hajnou, i Týna dostala, i děti. Každý vzal a ochutnával. Chvíli bylo ticho. První promluvil pan lesní: „Mistře, takové nedělají ani v knížecí kuchyni. Ty se vám povedly. Tak, holky, špejlujte, a ať jich pár praskne! Ať je dobrá polévka!“

Teď to, pane, šlo! Sotva postačily špejlovat. Z první várky dostaly děti po dvou jitrničkách s chlebem a s připomenutím, jak budou mít dost, aby přestaly; s masem že není žádná legrace, že by je mohl i žaloudek rozbolet. Děti se uklidily s talíři do pokoje. Hned snědl každý jednu a Kája podotkl: „Vzácná paní řekla ,žaloudek‘. Ju, žaloudek ani o takové dobrotě neví. Ledviny, ty mají dnes posvícení. Taková jitrnička by spadla do žaloudku, ju, až by byla hloupá! Já bych jich sněd’ deset,“ a načínal druhou.

„Já taky,“ odpovídala Zdeňa. Ale sotva, a už pomalu dojedly druhou.

„Tak!“ prohlásil Kája. „Teď už nebudu jíst vůbec nic až v neděli. Abysme se trochu proběhli, ne?“

„Mně zas už bolí bříško,“ kňourala Zdeňa.

„To máš nejspíš moc malé ledviny. Tak pojď honem!“

Jak chtěly proběhnout kuchyní, zavolala vzácná paní: „Tamhle je mísa kostí. Rozdělte je mezi psy a taky doneste Péťovi!“

Chytily mísu a ven! Na lavici rozdělily kosti ve tři stejné díly, dva daly psům do bud, třetí i s mísou nesly Péťovi. Panečku, ten se ulizoval už jak je viděl. Křupaly mu v bílých, ostrých zubech, jak je drtil stoličkami.

„Tak, a teď to vezmeme trapem.“

„S tou mísou?“ řekla Zdeňa.

„Ta by nám překážela. Necháme ji zatím tady,“ postavil Kája kamennou mísu na práh a rozběhli se.

Péťa, co mohl, rozkousal, větší kosti si odnesl do boudy a šel olizovat mísu. Bral to důkladně. Tak důkladně, že mísa s prahu spadla na druhý schod a hned se ovšem roztřískla.

Péťa si sedl k střepům a hluboce se zamyslil: „Co to? Prve tu byla jedna mísa, teď je tu hromada kousků. Je to ale hloupá mísa, že se takhle tluče. Jistě je samá rána.“ Péťa na ni zaštěká: „Tebe už asi žádný nedá dohromady. Na tebe už nebudou dávat kosti Pročpak jsi se rozbila, co? Kdyby tu byl Kája, řek by: ‚Počkej, ty dostaneš‘!“

A jeden ten větší kousek se ozval chraptivým hlasem: „Však jsem nespadla sama. Tys mne postrčil jazykem a už to bylo. Však už jsem byla trochu nakřápnutá. Sloužila jsem už mamince, vzácné paní, ve škole u řídících. Dávaly do mne všelijaké dobré věci, které hleděly uchovat před zkázou. Tady už jsem kolik let, no, už jsem dosloužila.“

Péťa se znovu zamyslil: „Mně se zdá, Péťo, že budeš dnes bit,“ povídal sám sobě. „Je tady ta rozbitá mísa tak na ráně, hned poznají, že jsem ji rozbil. Což abych to uklidil?“ A chytrý Péťa odnáší kousky mísy za svou boudu.

„Kdepak jste nechaly tu mísu?“ ptala se Týna, jak vešly.

„A jéje, my ji nechaly u nás!“ řekly obě zároveň.

„Tak honem pro ni! Je taková šikovná,“ řekla Týna.

Za chvíli se děti vrátily: „Není tam.“

„Tak jste ji rozbily,“ řekla vzácná paní.

„Maminko, na mou pravdu, nerozbili. Kája ji postavil na práh, a teď tam není.“

„Tak ji odnesly vrány nebo sojky,“ smál se pan lesní. „Jen dej, maminko, pozor, aby se ti nic nerozvařilo!“

A paní lesní honem přiskočila k plotně. Pan Leška si moc liboval, že dostal v poledne houbovou polévku s nudlemi a knedlíky se zelím. Hned řekl: „Copak vzácná paní má uznání. Člověk se tuhle nají toho ,dunstu‘ a nemá na jídlo ani pomyšlení. A to jsou knedlíčky jako pejříčko! A zelíčko jako jablíčko!“

Kájovi to bylo moc k smíchu. „To je vidět, že strejček nemá doma kluky, aby mu řekli, že zelí je zelí, a jablíčko je jablíčko.“

„Tak, děti, k obědu! Upekla jsem kousek prejtu, brambor a zelí si k tomu vezmete.“

Kája prohlásil rozhodně: „Vzácná paní, my budeme vůbec jíst až v neděli. My jsme se taky najedli toho ,dumsu‘, tak pěkně děkujem. A strejčkovi chutná. To ona teta asi neumí takové knedlíky. Ju, copak vzácná paní, na písničky a na knedlíky, říká vzácný pán —“ Ale nedořekl.

Maminčina ruka mu posadila jednu pěknou žderchu do zad a doprovodila ji slovy: „Jen nebuď prostořeký, ať to nedopadne hůře!“

Pan lesní se smál: „A to on, Kája, myslí, abychom lépe vytrávili. Jen pověz, Kájo, co říkám!“

„Ju, vzácný pane, já to řeknu, vy nedostanete, ale já. Tak jen si u nás berte, strejčku,“ přistrkoval mu mísu s knedlíky, „jako doma, jako doma! To taky doma tak hodně jíte?“ Teď dostal od paní lesní, ale pan Leška se tuze smál a řekl mu: „Doma ani tak ne, Kájo! Vařím si sám a takovýhle knedlík bych neudělal za nic na světě. Musím si ještě přibrat.“

„Jen si vezměte, strejčku, je vám přáno! A jéje, vy si vaříte sám? To jsem jakživ neviděl, aby si člověk vařil sám!“

„Chceš snad říci, Kájo,“ smála se paní lesní, „aby si mužský vařil sám? Přece ženská je taky člověk.“

„A to ne, vzácná paní! Člověk je mužský a ženská je než velká holka, a holky, no, holky nejsou k ničemu.“

„Tááák!“ Teď už si maminka hajná vypůjčila proutek, který tu byl na Zdeňu, a řekla: „Pojď chvíli ven! Copak to žvatláš. Tak maminky jsou taky k ničemu?“

„Ba ne! Maminka je maminka, to není ani ženská, ani velká holka, to je než maminka a…“

„A maminka ten proutek hned položí,“ řekl pan lesní. „Teď jsi nám to teprve jak náleží vysvětlil.“

A musili se zasmát všichni. Zdeňa si taky nabrala na talíř, ale sotva vzala do ruky vidličku, už její plný talíř byl odsunut od Káji k prostředku stolu. „Ani kousek, Zdeňo! Snědli jsme stejně, a když moje ledvinky jsou ještě plné, tvoje ledvinky teprv. Pojď, poběžíme k nám přidat Lysce!“ A vyběhly.

„Vidíš, maminko,“ řekl pan lesní, „kdyby nebylo Káji, byla by se Zdeňa ládovala prejtem a celé půldne by ji bolelo bříško. Má docela pravdu. Až on bude při chuti, dost času.“ Zavolal za dětmi: „Nezapomeňte, že budete roznášet výslužku ze zabijačky!“

Kája to zaslechl: „Heleď, Zdeňo, to se vyprocházíme. A to nebudeme smět utíkat trapem, to by se nám to vyšplíchalo. Musíme běhat teď!“

Rozběhly se do sirého, smutného průseku a snad prvně si dnes uvědomily, že všecko je venku v zimě zcela jiné než v létě. Ptáci nezpívají, pryskyřice nevoní, jahůdka se neusměje, malina se nezačervená. Jen to zelené jehličí pořád se dívá udiveně po bílém sněhu, jak by se chtělo zeptat: Co to studí naše větve? To přece nejsou bílé lístky květů třešní a hrušní z pánovic sadu? Ty přece nestudí a není jich tolik. Ty nás pohladí heboučkou dlaní a pošeptají nám: Jaro se stěhuje do brdských lesů. Tmavé borovice, zelené smrčky, jasné jedličky, a což vy, keříčky jalovcové, copak tomu říkáte? Táhle vydechl sirý, teskný, studený les. Opuštěný ptáky zpěváčky, neprohřátý sluncem, sám celý jaksi v sebe zavřený a nepřístupný, jak by dětem povídal: „Nejsou to bílé lístky květu ovocných stromů. Ty když sem zaletí, to už světloučké výhonky smrčků nedočkavě vyběhnou z tmavých větví a tisíceré jejich jehličí volají k slunci: Sviť, hřej, sluníčko! Ničeho takového ještě není! Nad Babou dnes po ránu stahovaly se mraky a vítr severák proháněl je divoce. Je leden, zima, ještě dlouho budou studit naše větve, ještě dlouho nepotřebují sluníčka naše kořeny.“

„Slyšíš, Zdeňo, jak les mluví?“ ptal se Kája.

„To jak prve zahučel? A víš, Kájo, co povídal?“

„Vím, Zdeňo, ale povědět neumím. Jen si myslím, že naříkal na studený sníh a vítr, že se mu stýská po sluníčku, a do jara že je ještě dlouho. Vidíš, Zdeňo, náš tatínek vždycky říká, že les mluví. A když mluví, snad i rozumí. Já lesu něco povím.“ A rozkřikl se: „Však se dočkáte! Zase bude jaro, zase bude sluníčko hřát a zase budou u vašich kořenů zrát černé jahody. My teď zas musíme pryč, budeme roznášet výslužku ze zabijačky, ale my sem zase brzo přijdeme!“

„Pojď, Zdeňo, já už mám hlad, ale na maso ne. Kdyby tak byla krupičná kaše!“ A rozběhly se k lesovně.

„Maminko, my bysme jedli krupičnou kaši!“ volala Zdeňa.

„Však jsem si to myslila! Je hotova. Ale jsou už také jelítka a výborná polévka.“

„Ba ne, vzácná paní, to až v neděli. Ale na tu kaši se moc těšíme.“

Snědl každý plný talíř. To už se tlačenka dovářela a pan Leška stahoval sádlo s kůží. Paní lesní mu přinesla domácí jalovcovou a on jen práci dodělával. Týna se přihnala s bílými džbánky, s ubrousky, talíři, a vzácná paní nalévala polévku. Na talíř kladla jitrnice i jelítka, pěkně to svázala do ubrousku a dětem řekla: „Ne abyste někde vzaly od cesty! Týna nese do školy džbán i talíř, Kája džbán, Zdeňa talíř; oboje dáte na faru. Vyřídíte, že se dáváme poroučet a posíláme ochutnat. Půjdete pak ještě asi pětkrát.“

„A jéje,“ řekl Kája, „budeme chodit do rána.“

Všecko provedly dobře: Jen u správců Kája zakopl o koberec, jen tak tak, že paní správcová zachytla talíř, a na faře řekl staré paní: „Že se nechám poroučet a že se nám letos moc povedly.“ U Štulců zas řekl po pozdravu: „Pane Štulc, my za nic nesmíme vzít od cesty, ale kdybyste měl takhle kousek špagátku, zrovínka mi došel.“ ‘

Panu lékárníkovi vysvětloval, kdyby měl místo těch prášků a vodiček prodávat jaterničky z lesovny, že by musil brát za kilo pětku. Ale přece jen si liboval, že to všecko dobře dopadlo a že se na ně všude usmívali.

V sobotu dělala paní lesní „sulc“. Řekla, že se říká správně „huspenina“, ale že je to moc dlouhé slovo. Kája byl hned přitom, že „surc“ je vůbec lepší slovo než to druhé, a náramně se podivil, když viděl „surc“ z různých forem vyklopený. Pan lesní povídal, „surc“ že je na zimu moc dobrá věc. Když tak člověk přijde hodně vymrzlý z lesa a vezme si kus „surce“, to že se hned zahřeje. Vyškvařené sádlo — a bylo toho kolik velikých hrnců, bylo pěkně bílé a škarečky „jako nic“, řekl Kája, „jsou tuze dobré na chlebíček, ale mlíčko je přece lepší.“ A věru, že děti sáhly po vdolku nebo kaši radši než po mase.

V. „KARNEVAR“.

V únoru přiběhl domů Kája s novinou: „Děti budou mít ,karnevar‘, Vojta Brabencovic půjde za rytíře, některý za krále anebo prince a loupežníka. Indiána, Terina Pachlovic za princeznu. Ju, takhle za pekařku, jsem povídal, aby se mohla pořád ládovat koláči a pikšótky. Bude to v hostinci a taky budou hrát muzikanti a děti tancovat.“

Maminka se už začala křižovat. No teď jistě vyhrkne Kája: „Já bysem taky šel, ale za co, maminko?“ Ale Kája se žene ke kamnům, bere si mléko a přikusuje točenici: „Maminko, ta je! Když rozkousnu kmín, voní to v hubičce. Už bude hnedle jaro? To je v lesích smutno bez sluníčka a bez mechu! Nemáte už, maminko, ani kousek točenice?“

„I máme, hochu, tamhle na talíři. Jen jez, je ti přáno!“ Měla maminka tajnou radost, že Kája o karnevalu ani muk. A hned si myslila: „Kde to jaktěživo bylo, děti a tancovat! Nebožka maminka by jí byla dala! Bylo jí už 18 let, když tam u nich doma dala se děvčaty zlákat a v neděli odpoledne o pouti vběhla taky s ostatními jen tak na chvíli. Ale maminka si pro ni došla. Ona se zrovna natřásala v kole. Chytla ji za ruku a řekla: „Domů!“ Celou cestu dostávala žderchy, a což potom doma! A teď že by už děti chodily tancovat? A cože Kája ani neříká: „Já bysem taky šel?“ Pro jistotu se ptá: „To ty zas budeš zlobit, že bys taky chtěl jít do toho karnevalu, viď? Ale pamatuj si, chlapče, že nemusíš být na každém posvícení!“

„A ba ne, maminko, co bysem tam dělal? Snad budou kluci tancovat s holkama a to já bych ani nešel!“ řekl upřímně.

No chystali se v Lážově. Maminky se předbíhaly ve vymýšlení vhodného úboru pro děti. Kája se moc nasmál, když slyšel holky, jak si povídají, za co která půjde. Jedna že za muchomůrku a jiná za třešničku.

Když řekla Terina, že nepůjde za princeznu, ale za makový květ, řekl jí: „Ty bys mohla za vařbuchtu!“

Až řek’ pan učitel: „Ty, Kájo, mohl bys jít za myslivečka a Zdeňa za vílu!“

„Ju, pane učitel, maminka by mi dala myslivečka! Ta by řekla, abych šel za pana Malinu nebo strejčka ševcovic! A Zdeňa za vílu? To by ani nesměla nic jíst a to ona nedokáže!“

V lesovně i hajnovně se moc divili, že Kája se do karnevalu nežene. Týna byla pověřena úkolem, aby opatrně vyzvěděla Kájovu naprostou lhostejnost k přípravám na karneval. Ve čtvrtek ráno, když Kája přišel s „dobrýtrem“ a ostatní v lesovně ještě spali, začala hned z prostředka: „A copak, že ty se nechystáš do karnevalu? Mohl bys třeba za lesního ducha.“

Kája se smál do hrstičky: „Ju, mám cvočky v podrážce a půjdu za ducha!“

„No, vzal by sis nedělní,“ odrazila ho Týna.

„A ty taky klapají, Týno. A co to, že nejdete vy? Mohla byste za ,brundibára‘. Povídal tuhle vzácný pán: ,Ta naše Týna někdy bručí jako brundibár‘.“

Týna se po něm ohnala, ale on uhnul.

„Já kdybych mohla, šla bych za lesní ženku, abys to věděl! Ale proč nechceš jít?“

„Protože tam budou kluci tancovat s holkama. A to já bysem netancoval.“

Ták! Teď to Týna věděla „z gruntu“, a nikdo už Káju nepobízel. V sobotu v poledne přisel ze školy: „To tam vezli smrčků, maminko, až bych byl plakal. Máme tam odpoledne přijít pomáhat.“ Šel se Zdeňou, ale brzo se vrátili. Posmutněle. Nalámali větvičky smrkové i jedlové, bolest stromkům dělali, zastrkali, kam se dalo, a přece to není les. Na schodech bílá skleněná koule svítila, na sále na chvilečku červeně, žlutě a bíle rozsvítili. „To, maminko, dnes staré jedle a staré smrky pláčou, kam že jim odvezli dětičky.“

„No, odvezli, Kájo,“ řekla paní lesní. „To víš, to jinak nejde. Zítra tam půjdete s Týnou!“

V neděli odpoledne bylo na sále už hodně veselo. Hudebníci vyhrávali, páni pořadatelé se starali o tu nejmenší dětskou drobotu, maminky a tety utvořily kolem poskakujících dětí zeď se všech stran.

Týna s dětmi vhrnula se dovnitř. Vlna zvířeného prachu a suchého horka je objala.

„Týno, pojďme domů!“ zaprosil Kája.

Ale Týna už viděla Josefku od správců a Andulku od Štulců.

Už byly samá řeč. Pan učitel Štulc pobídl Káju: „Jděte do kruhu mezi děti! Zrovna tam Frantík Vesílkovic jako šašek dělá kotrmelce. Udělej pár těch kájovských, jeden za druhým!“

To bylo křiku, výskání a dupotu! Vlastního slova nebylo slyšet.

Kája řekl Zdeně: „Kotrmelce tady na podlaze? Ba ne! Takhle v průsekách na mechu nebo na stráni nebo na mlátku, ale tady ne!“

Hudebníci začali hrát. Najednou přiběhla před Káju Nanynka Štípkovic: „Kájo, pojď se mnou tancovat!“

Kája na ni vyvalil oči, zadupal a vykřikl: „Jedeš ode mne!“

Nanynka utekla, okolostojící dali se do smíchu, a než se kdo nadál, Kája se Zdeňou propletli se zdí složenou z lidských těl a trapem to vzali po schodech přes náměstí a k samotám. U průseku povolili v běhu: „Zapomněli jsme tam Týnu, ale to je jedno. Mně se tam nic nelíbilo. Já bysem se ani nešel s holkou točit dokolečka,“ přeřekl Kája.

„Ani se mnou?“ ptala se Zdeňa.

„S tebou, no, snad, ale až budeš ještě více klukem!“

VI. KÁJA HLÍDÁ CHVŮJ.

„A ty, Kájo, půjdeš hlídat chvůj ke Stříbrné studánce! Je tam vybraná; pěkná, nerad bych, aby ji někdo roznesl,“ poručil tatínek hajný o jednom čtvrtku po ránu Kájovi. „Maminka ti dá s sebou něco jíst, abys za chvíli nepřiběh’, že máš hlad. Zajdi pro Zdeničku, bude krásný den. To on se přece nikdo neodváží před tebou ji odnášet. Koupil ten dílec pan Štulc a zítra si pro něj přijede. Maminko, dej mu do bandasky mléko, zůstane tam přes poledne!“

Kája měl sice dnes docela jiné plány, ale věděl, že musí poslechnout. Chystal si tašku s bandaskou.

„Mně se zdá, že tam moc rád nejdeš,“ řekla maminka.

„No, moc ne, maminko, protože chvůj je taková hloupá. Kdyby aspoň lezla, že bysme ji se Zdeňou honili a sháněli dohromady, ale ani se nehne.“

„Můžeš si tam opakovat počty.“

„Tááák!“ pomyslil si Kája. „Hlídat chvůj a k tomu ještě opakovat počty! Jéje, maminka jistě nikdá nebyla klukem, protože by věděla; že takového ani nenapadne, aby v lese počítal. Leda ptáky nebo veverky, ale kdepak číslice!“

Počty byly trošku slabou stránkou Kájovou doposud. Když řekla jednou maminka z ničeho nic: „Kájo, koupila jsem u Štulců za čtyři koruny mýdlo, za tři sůl a za osm couláky, kolikpak jsem platila?“ řekl Kája: ;,Jéje, maminko, vy jste to zapomněla? Já bych třeba doskočil k panu Štulcovi se zeptat,“ tak se maminka zlobila a on musel počítat. Potom dost často přišla maminka s takovou „chytačkou“.

„Tak, maminko, abych šel.“

„Jdi s Pánem Bohem! V tašce máš vdolky a chléb s medem, tuhle mléko, a hezky hlídej! Zastav se pro Zdeňu!“

Zdeňa vyrukovala taky s taškou.

„To bude tady od vás pokoj,“ libovala si Týna.

„Jen abyste něco nepotřebovali z Lážova,“ řekl Kája. „Musila byste sama.“

Děti pospíchají k Stříbrné studánce. Je tam krásně.

„Vidíš tamhle tu hromadu? Tam budeme hlídat.“

Bylo tam snad až příliš ticho, že si Kája zanotil:

„Trávo, trávo, trávo zelená!

Kdo tě bude; trávo, žít.

až já budu v hrobě nit?“

(Kája zpíval místo hnít, nit.)

„Heleď, Kájo, co je to ,v hrobě nit‘?“

„No, to je v hrobě nit. Naše maminka povídala jednou, že hroby jsou na hřbitově, no, a to je v hrobě nit. Ale je tu nějak smutno. Je to tak stranou. Tuhle si sednem a něco sníme.“

„Aby tak sem přišel pan loupežník,“ strachovala se Zdeňa.

„Co by tu dělal?“ mluvil Kája. „Chvůje nepotřebuje, ten si, pane, sebere nejlepší kuláče z metrů.“

Děti ztichly a od úzké stezky upalovala sem teta kovářka. Včera jí povídala stará Diviška: „Holka, u Stříbrné studánky je chvůj jako květ! Kdybych já tak mohla na ty nohy jako ty, já bych jim ji probrala!“

Kovářka si hned pomyslila: „Co to, že jsem to přehlídla? A k Stříbrné studánce je od kovárny taková krásná cestička, krátká a spolehlivá. Trakař si nechá tuhle stranou a zpátky to půjde s vršíčku. Hajný šel přijímat dříví, pan fořt s ním, ať pojedu dopoledne osmkrát, třeba desetkrát, to už bude stát zato. Táta ani nepípne, když zas kolik dní nebude mít uvaříno.“

Z dálky vidí u hromady chvůje obě děti. Zazlořečí potichu, chviličku, docela malou chviličku se zastaví, jenom dvakrát přejede jazykem rty a už jde dál. Z dálky volá: „A to jsi hodný, Kájo, a tvoje maminka ještě hodnější! To ona jistě ti řekla, abys mi sem šel hlídat tu chvůj!“ To už stojí u dětí a očima div nevytahuje z hromady chvůje nejsilnější větve.

Kája je hrozně zaleknut. S tetou kovářkou nejsou žerty. Ale co ona tu povídá, to přece není pravda.

„Ba ne, teta,“ říká nesměle. „Maminka mě sem neposlala. Tatínek řekl. abych šel hlídat, že chvůj koupil pan Štulc.“

„A jdi, ty blázínku! Tatínek mi přece včera vzkazoval, abych už si to odvezla. Kdepak pan Štulc! Ten by koupil chvůj! Mají doma bedniček a beden, prkýnek a všeličeho, kdepak by kupoval chvůj! To je moje, synáčku, už je zaplacená! Ale to on tatínek věděl, kdyby ti řekl: ,Jdi to hlídat tetě kovářce!‘ že bys nešel. To není jako pan Štulc, když rozdává špagátky. Maminku jsem zrovna před chvílí potkala. Povídala: ,Tak běžte, teta, děti vám tam hlídají‘!“

Kája byl napolo odzbrojen. Jak sem poslala tetu maminka, tak chvůj je její. Kdepak by maminka koho poslala, kdyby o tom tatínek nevěděl! A tatínek si jistě myslil, že budou lépe hlídat, když řekne, že je to pana Štulce. Kovářka vytahovala silné větve.

„Kde máte, teta, trakař?“

„Však já si jej přitáhnu. Zatím mi vytahujte silné větve!“

Děti se tužily a za chvíli sjížděla kovářka s vrchovatým nákladem. Dokázala to skutečně desetkrát, protože než se vrátila, měla připravenou chvůj nanovo. Hromady po polednách ubylo znatelně a zůstal tu jen „takovej šmejd“, řekla kovářka.

Děti zase ztichly. Ruce jim pálily od tahání silných větvi a Kája pořád přemítal v hlavičce, jak se to stalo, že tatínek jim rovnou neřekl, čí klest budou hlídat. Tašky a bandasky byly prázdné. Bylo ke druhé hodině, když z dálky se ozval signál — silné zapísknutí — na znamení, že mají jíti domů. Pospíchaly nejkratší cestou k hajnovně.

Hajný zčerstva poobědval a zase pospíchal do lesa. „Až se děti nají, maminko, ať jdou zase hlídat!“ řekl na odchodu.

Dětem náramně chutnalo. Maminka hajná se ptala: „Tak co, dobře jste hlídaly? Až se najíte, máte jít zas!“

Kája překládal do hubičky už kdo ví kolikátý lívanec: „Maminko, teď už hlídat nemusíme. Povídala teta kovářovic, že už tam zbyl jen ten ,šmejd‘ a že tatínek nám neřekl, že má chvůj sama koupenou, protože bysme třeba nehlídali, když nemá špagátky na rozdávání jako pan Štulc. Deset trakařů si naložila, panečku, to se to scvrklo!“

„Teta ko — vář — ka?“ vyrazila ze sebe polekaně maminka.

„No a povídala zrovínka, že s vámi mluvila, že jste jí řekla už jen aby běžela.“

Hajná nechtěla hned tak povědět dětem, že je kovářka strašně přelhala, že chvůj vlastně ukradla a děti že jí k tomu pomáhaly. Jenom prohodila: „To bude mít tatínek ohromnou radost, že jste tak hezky hlídaly!“

V lesovně z toho bylo hodně smíchu. Pan lesní říkal: „Copak náš hajný! Ten má hlídače! Div že to bábě ještě na dvorku neurovnaly!“

Dlouho ještě zlobila Týna Káju, když ho paní lesní pověřila nějakou důležitou posílkou: „Jen aby ti to nedopadlo jako s tou chvůjí!“

Ale tatínek hajný Kájovi vyhuboval, že ho mohlo hned napadnout, že na ně kovářka přišla se lží. Do kovárny zašel sám pan lesní. Kovářka musila chvůj zaplatit, a kovář prosil, aby to pan lesní neudával. Potom zas kovář se zavřel do komory a huboval kovářku. Ta se jen olízla, mrskla do kouta plechovou miskou a vykřikla: „Však já zas přijdu k svýmu!“ a uháněla do Lážova.

VII. GRAMOFON.

Kája se Zdeňou jdou po ránu k panu Štulcovi do Lážova. Kája nese dvě tašky, Zdeňa také dvě, trochu menší, a Kája má tři lístky: jeden panu Štulcovi, jeden panu Leškovi na maso a jeden panu materialistovi. Vyběhla za nimi Týna: „Ať jste tu brzo! Teta šafářovic naříká, celou noc ji bolel zub, přinesete jí na něj tu vodičku. Vzácná paní čeká na octan, já na všecko ostatní. Ať vám dají u Lešků pěkné maso! Budeme vařit hovězí, to musí být na plotně v devět hodin. Teď je sedm, ať jste tu včas! Sůl nám došla, žemle nemáme, citrony nám chybí a na zítřek rozinky a droždí, čokoláda a perník, mandle a všehochuť, no, máte to napsáno. Jen už běžte! Ponesete toho hodně!“

Kája řekl Zdeně: „Tamhle je takový krásný ,plácek‘, mohl by si tam pan Štulc postavit krám, měli bychom to blíž.“

No, všude dobře pochodily. Pan Štulc se poptával, co dělají na samotách. Kája řekl: „A jéje, my máme pořád práce!“ Potom dostal každý burské oříšky a šly. Panu Leškovi připomenul, aby dal pěkné maso, a pan Leška nařízl pár koleček salámu a podal dětem. U pana materialisty se dětem tuze líbilo. Kája řekl hned: „To vám to tady voní!“ A pan materialista odpovídal s úsměvem: „Tak jako u vás v lese, ne, Kájo?“

„Já bych se, prosím, hned učil panem materialistou. Už pro tu vůni. Heřmánek taky prodáváte, ibišek, koření všelijaké, to já bysem tu byl jako doma. Lopatičky máte v šuplíčkách tuze krásné, to se to, pane, váží! Taky certličky prodáváte. Certličky jsou tuze dobrá věc!“

„Tož taky dostanete, děti! Tyhle ,svěženky‘,“ přidal pan materialista kornoute k.

Jak poděkovaly a vyšly z krámu, řekl Kája: „Sněženky, ju, sněženky! Certličky, leda sněženky, a už pojďme zčerstva!“

Došly právě ke škole, když Kája zrovna zatrnul. Z uličky od humen vychází strejček flašinetovic, ale nenese flašinet, toto! A taky nejde sám! On nese nějakou jako tašku a za ním, no ovšem, to je bába Kořínkovic. Nese plátěnou židličku a taky tašku. Mířili ke škole.

„Pojď, schováme si to zatím do školy! Musíme přece vědět, co má strejček flašinetovic v tašce,“ řekl Kája. Už vcházely děti do školy. „Bětuško, prosím vás, my si tu necháme ty tašky chvíli,“ honem hlásil Kája, jak Bětušku shlédl. A touže chvílí už zas byly venku. „Strejčku,“ volal hned Kája, „kdepak máte flašinet? A teta jde s vámi. To budete chodit dva?“

„Ba, budem, Kájo!“ odpovídal flašinetář. „Kdepak dneska s flašinetem! To už není módní. Gramofón mám, Kájo, gramofón,“ usmíval se blaženě. „A bába Kořínkovic mi pomáhá nosit. Sám bych to nepobral.“

„Co bába, jaká bába?“ ozvala se ostře Kořínková. „Vždycky paní Kořínková a žádná bába! Padesátka, to nic není!“

„Padesátka?“ zavrtěl hlavou děda. „Ale ta už vás minula moc dávno. A ňákou šikovnou desku! Pan řídící je muzikant!“

Babka postavila tašku, založila si ruce v bok a spustila: „Cože? Padesátka že mně dávno minula? Jakorát na svatýho Jakuba to bude rok. No, potom si to s vámi vyřídím,“ a sekla holí o chodník, jen to zadrnčelo. Pak mu dala desku. „Ta ale stojí 24 K,“ řekla.

„Panečku, to je Apolénka!“ vzdychl Kája.

Babka postavila plátěnou židličku, děda na ni opatrně položil to, čemu řekl prve Kája „taška“, otevřel ji a jéje! Kája se nemohl vynadívat. Jen se to lesklo jako stříbro a v prostředku ležela taková černá poklička. Děda sáhl vpravo, vzal něco do ruky a Kája vykřikl: „Strejčku, tohle jste si vypůjčil z kostela od toho kulatého zrcadla, co visí v sakristii.“

No, vypadalo to tak. Zrovna jako takové držadlo na svíčku. Děda to zapíchl do nějakého otvoru, nasadil kliku.

„Strejčku a hraje to?“ honem se ptal Kája.

„Hraje a jak! To budeš koukat! A taky zpívá! To ,holt‘ je ,aristoun‘!“ odpověděl děda.

Kája s ohromným zájmem pozoroval každé jeho hnutí. Jak nasadil kliku, začal točit. Nehrálo to. Oči se Kájovi rozsvětlily. „Vidíte, strejčku, nehraje to!“

„A to jen natáčím,“ řekl děda ledabyle. Sáhl prstem stranou, něco stiskl a už to začalo.

Panečku, to byla muzika! Kájovi se tajil dech. A strejček flašinetovic na to ani nesáhl. Opřel se o strom a jen se díval. Babka počítala drobné peníze. No, tohle je ale něco! Strejček si kliky ani nevšimne a ono to hraje samo. Ale, panečku, drahé to asi bude! „Dvacet čtyři kaček,“ řekla paní Kořínková. To Kája neví, jestli je pan řídící dá. To on si zahraje doma sám a zadarmo.

Zdeňu daleko víc zajímala bába Kořínkovic. Jéje, ta měla peněz! Seděla na schodě a pořád počítala.

Vyšel pan řídící: „A, koukejme se, dědo! To jste si pořídil muziku! A k tomu holku jako mandli. No, bábo, jestlipak vás poslouchá?“

„To, prosím, on musí, musí. To. já už si zařídím,“ odpovídala Kořínková.

Když to dohrálo, dostal děda korunu a Kája řekl hned: „Jéje, prosím, pane řídící, tahle písnička stála 24 koruny.“

„A co by tě napadlo! To snad ta deska,“ smál se pan řídící.

Děda desku obrátil a zas to hrálo jinou.

Děda chodil s gramofonem po Lážově, Kája se Zdeňou a houfem kluků s nimi. Nedbali času, nedbali ničeho. Děda střídal desky, Kája se zaposlouchával do každé nové melodie celou duší. A což, když najednou z gramofonu ozval se zpěv, hudbou doprovázený.

Zdeňa už toho měla dost a pobízela Káju: „Pojď už domů. Nesem to hovězí, ať maminka nehubuje!“

Ale kdepak! Kája zjistil, že paní Kořínková má v tašce ještě pár desek, které nenapíchl strejček flašinetovic.

„To už to musíš vydržet až do konce! Kolik může být? Jestli je půl deváté.“

V lesovně odkukaly kukačky půl desátou, když Týna po třetí vracela se od vyhlídky k Lážovu a řekla beznadějně: „Nejdou, vzácná paní! To hovězí se neuvaří! To všecko Kája. To on někde někam kouká a já jsem tuhle jako na jehlách. To už hovězí musíme nechat na zejtra. Bylo by jako broky. A teta šafářovic už tu byla třikrát pro tu vodičku na zuby.“

„A mne ten prst tak bolí,“ dodávala paní lesní, „už abych měla ten octan!“

„A tu bábovku na zejtra jsem chtěla upéct dopoledne,“ pokračovala Týna. „Ale až přijdou, já to Kájovi povím! Ať se těší!“

Pan lesní zašel zrovna domů na kousek chleba s máslem a na hlt mléka, když to zaslechl.

„A pročpak jste, Týno, neběžela do Lážova sama? Všecko musejí obstarat děti. To je hromada lístků a posílek, a jak tu nejsou včas, to je řečí! Vždyť jsou to děti!“

„Ale měly přinést hovězí a octan, vodičku na zub šafářce a hromadu jiných věcí,“ namítala paní lesní.

„To mohla přinést Týna včera. No, nebude hovězí, bude něco jiného. Tamhle to strakaté kuře mi ráno povídalo, že ho mrzí svět. Zaříznete je a bude po řečích. Na ten tvůj prst, maminko,“ obrátil se na paní, „stačí náplast, ale to ne, to musí být octan. Šafářka si měla vykonaný zub už dávno dát vytrhnout nebo spravit, vodička jí nepomůže.“ A odešel.

Při obchůzce se strejčkem flašinetovic Kája dostal nápad, že by mohl chodit s gramofonem a Zdeňa by nosila desky. Pověděl ten nápad hned Zdeně a dodal: „To by bylo něco, Zdeňo! Na to bych se nemusel moc učit. Já bysem chodil s ,gramofórem‘, ty bys nosila pokličky v tašce. Musíme se doma zeptat, kdy bych mohl začít.“

V téže chvíli rozhlaholil se na kostelní věži poledňák. Do Káji jako když střelí.

„Pro pána krále, Zdeňo, už je poledne a my máme maso ve škole v tašce. Počkej, ty doma dostaneš!“

„To dostaneš ty! Já jen chodím za tebou,“ urazila se trochu Zdeňa.

„No, to hovězí se už neuvaří,“ uvažoval Kája. „Vzácnou paní ten prst jistě už přestal bolet, tetu šafářovic zub taky, a poslouchej! Strejček natáhl novou písničku,“ zaposlouchal se Kája.

„Ale mně už kručí v ledvinách,“ řekla Zdeňa. „Mám moc veliký hlad.“

„Tak heleď! Doběhni k tetě pekařovic a řekni: ,Teta, prosím vás, Kája se nechá prosit, abyste mi dala housku a taky jednu pro něho.‘ Já teď musím poslouchat, moc hezky to hraje,“ šeptal Kája a Zdeňa šla. Přišla za chvíli a přinesla v sáčku kolik rohlíků a vzkaz vyřídila, aby tam šli na oběd. Ale Kája jen zavrtěl hlavou. Zakousl se do rohlíku, jeden podal strejčkovi, jeden Kořínkové.

„Vezměte si, je vám přáno! Je to od tety pekařovic!“

Strejček s gramofonem došel až k hostinci „Na vršku“ a podotkl: „Teď si dáme tuhle ňákej sejreček a holbu piva, a chvíli si odpočineme.“ Zmizeli ve výčepu. Děti osaměly na silnici. „Tak to musíme teď domů,“ vzdychl Kája. Šly do školy. Paní řídící řekla, že budou mít v lesovně velkou radost, když tak brzo přijdou s masem, ale musily sníst každý talíř polévky a dostaly na cestu buchtičky.

„Kdyby nebyly tak dobré,“ řekl Kája Zdeně, když dojedl poslední, „hned bych plakal, co doma dostaneme.“

Ale dopadlo to moc dobře. Týna jim běžela naproti, vzala jim tašky z ruky a řekla: „Do pokoje ani nechoďte! Máme plno hostí od Domažlic a vy civíte v Lážově. Dám vám mléka a budete uhánět do Lážova k Leškovům a Štulcovům. Přijeli vzácného pána příbuzní z Domažlic.“

Děti vypily mléko, vzaly každý tašku, lístky a běžely.

„Tak jsme ani nedostali, to jsem rád. Ale teď to vezmem dolem, abysme nepotkali strejčka s gramofórem. Já bych musel zas poslouchat a to by už potom bylo zle!“

VIII. KÁJA A VYNDÁVACÍ ZUBY. — NÁVŠTĚVA V LESOVNĚ.

U Lešků vykládala teta Čížkovic, jak je to dobře, že se v Lážově usadil zubní technik. Že tam chodí moc lidí, protože tu mají moc pokažené zuby od té železité vody. „Panímámě Fichtlovic vysadil všechny zuby a moc to nestálo,“ končila teta svou řeč.

„To, teta; vyndávací?“ ptal se Kája se zájmem.

Pan Leška navážil maso, rozdělil do obou tašek, podal každému suchý cervulát a řekl s úsměvem: „Ten je jak uherský salám.“ A děti šly.

„Zdeňo, já bych se moc rád zeptal toho zubního pána, jestli by mi udělal taky vyndávací. Třeba bysme mu přinesli maliny, mohl by si z nich navařit šťávu. Škoda, že jsem se nezeptal, kde zvostává.“

Míjely zrovna hokynářský krámek, když Kájovu pozornost zachytla bílá tabule s červeným nápisem: „Heleď, Zdeňo, že to bude tady u tety Červenkovic! Tahle tabule tu dlouho nevisí.“ A už otvíral dveře krámku. Zadrnčel nad nimi zvonek, vyšla hokyně: „A Kája! Neseš mi tvaroh? To jsem ráda! Ten od tvojí maminky jde na dračku.“

„Ba ne, teta, tvaroh bude zejtra, ale prosím vás, zvostává u vás ten zubní pán?“ ptal se Kája.

„Zůstává, Kájo! Má náramné obchody,“ svědčila hokyně.

„Já bych se ho chtěl na něco zeptat,“ vyhrkl Kája.

„Tož jen jdi touhle chodbou vpravo,“ ukázala hokyně rukou, a Kája s taškou šel. Zdeňa ovšem za ním.

Klepal na bíle natřené dveře. Nic neslyšel. Dodal si odvahy, stiskl kliku, vešli do čekárny. Hned také otevřely se dveře naproti a vešel vysoký usměvavý pán v bílém plášti.

Kája se uklonil a spustil: „Pěkně vítám, pane, vzácný pane zubní, a to jsou k nám hosti! Sedněte si u nás, abyste nám nevynesl spaní!“

Pán se usmíval ještě víc a hned poděkoval: „Děkuju pěkně za tak vlídné uvítání, a copak bys rád, hošíčku?“

„Já, prosím, jestli vzácný pán zubní dělá lacino vyndávací zuby, že bysem je měl moc rád a tuhle Zdeňa taky. Zač by to bylo doslova? Snad bysme se smluvili?!“ dívá se velkýma očima do očí pána, který se usmívá stále upřímněji.

„No, hošíčku, to víš, na venku já podle kabátu.“

„A já, prosím, mám jen budničku, to by bylo lacinější,“ chytal se Kája slov pánových.

„Tož já ti prohlídnu zoubky,“ řekl. „Pojď si tamhle sednout!“ ukázal do druhého pokoje.

Tam se Kájovi moc nelíbilo. Všelijakých přístrojů tam bylo a taková divná židle s opěradlem, ale už na ní seděl.

„Otevři ústa!“ řekl pán. „Ty máš, hošíčku, zoubky jedna radost! Jako bys nepil lážovskou vodu. Zcela bezvadné! Počkej, ještě se podívám na tamhletu stoličku!“ Vzal do ruky jakýsi lesklý vrtáček, ale v tu chvíli sjel Kája se židle, přeběhl čekárnu, chyt’ do jedné ruky tašku, za druhou Zdeňu a už uháněli. Nezastavili se až za Lážovem.

„To jsem se polekal, Zdeňo! Snad mi pan zubní chtěl vrtat stoličku. A teď si musíme pospíšit!“

V lesovně bylo veselo. Když konečně děti vešly do pokoje a pěkně pozdravily, každý dostal sáček všelijakých mlsot, dospělí zase hovořili mezi sebou.

Kája mohl na nich oči nechat. Jakž by ne! Tři a všechny v krojích. Krátké sukně, rukávce jako nadýchané.

„To se tu sešlo najednou holek!“ vyhrkl neočekávaně.

Pan lesní hned pochopil a vysvětlil: „Kája neviděl ještě kroje. Máte krátké sukně, tož podle něho jste holky. Mařenko, to jsi ráda, viď? To už ti moc dlouho žádný neřekl při tvé padesátce. To je moje sestra a dvě neteře, Kájo, Zdenina teta.“

Kája vrtěl hlavičkou: „Ba ne, vzácný pane, tety nosí dlouhé sukně a neříká se jim ‚Mařenko‘!“

„Ty se mi líbíš, Kájo,“ řekla stará paní. „Jen se na mne dobře podívej, že už jsem stará a ne holka. A což to ďouče? Ani nemluví.“

Jéje, to byl Kája rád, že paní lesní zavolala z chodby: „Děti, pojďte sem!“

Jen řekl: „My, prosím, zas přijdeme. To asi vzácná paní nám chce povědět, že jsme se zdrželi v Lážově. My jsme zašli k tomu zubnímu pánovi, jestli by nám udělal vyndávací zuby. Povídal, že je dělá podle budničky, nebo, nebo to ne, povídal…“

Všichni se smáli a paní lesní opakovala důrazně: „Děti, honem!“ Děti vyrazily z pokoje.

„Což vám neřekla Týna, že se máte stavit v pivovaře, aby nám poslali pivo? Tuhle si snězte kousek šunky! Přivezli ji z Prahy, a už palte!“

Zdeňa se sháněla po chlebu, Kája měl žízeň a taky dodal: „Hlad na chleba! Po mase pálí v hubičce. A vzácná paní, to není žádná teta, to je holka, ale ňák moc brzo zestarala. Povídala naše maminka jednou: ,Tatínku, Anna z Borotic najednou zestarala!‘ Tak to asi bude!“ A najednou si vzpomněl, že řekla ta holka Zdeně „ďouče“ a začal se smát. Paní lesní dala každému krajíc chleba s medem, lístek a vystrčila je ze dveří.

„Tak vidíš, Zdeňo! Zase už běžíme do Lážova. Ty si nikdá nemyslíš, co by asi dělala vzácná paní a naše maminka, kdyby nás neměly? Panečku, ty by se nalítaly! Ani jednou by neměly v poledne oběd. V pivovaře jsme ještě nebyli. A co ty jen mlčíš?“

Zdeňa vyhrnula dolní ret: „Ju, už mám toho lítání dost. Nožičky mne bolí,“ hubovala. „Aspoň kdyby si byly vzpomněly na všecko teď, ale to budeš koukat, až se vrátíme, že zas Týna na něco zapomněla.“

„To je toho, pár kroků! Kdybys byla klukem, řekla bys: „Vo co, Kájo, kdo bude dřív u pivovára?“ A už se rozběhl. Zdeňa za ním.

Jak byli u panského dvora, vrata byla zrovna zširoka otevřena a bylo jimi vidět upravený rozlehlý dvůr. Bylo vidět i čisťoučkou pískovou cestu až tam k zámeckým vratům, cestu běžící trošku do vršku, lemovanou širokými záhony, rozkvetlých lobelek a petúnií.

„To je krása!“ vzdychl Kája.

„A což ten zámek, Kájo!“ šeptala Zdeňa. Málokdy tou cestou šli, dnes prvně se tam rozhlíželi. „Já bych chtěla taky takový zámek,“ pokračovala Zdeňa.

„Ju, to bys koukala, co je tam za práce! Heleď, než bys umyla tolik oken! To bys ani neměla kdy vyžínat trávu. Tam je asi sednic! Ten asi stál, panečku, padesátek! Heleď, zrovna někdo vyjíždí. Pro pána krále, to to drančí! To by strejček Fichtlovic kolikrát zvrhl žebřiňák, než by to dokázal, a umí přece taky drančit!“

Ze vrat vyjel lehoučký kočárek, jen se kmitlo spřežení bílých koní kolem dětí.

„To to frnčelo, Zdeňo! Počkej, až budeme chodit s gramofórem, taky si potom koupíme zámek, ale dáme tam dělat míň oken.“

„Ju, zámek si koupíme, to víš,“ zlobila se Zdeňa. „Z gramofóru zámek! Zámek — zámek,“ vtom se zasmála, „leda zámek k naší stodole!“

„Jéje, ty jseš dnes vejběračná! Pojď do toho pivováru!“

Po smutném pivovarském dvoře přecházel podstarší.

„Prosím vás, pane pivovár, my nesem tuhle ceduličku z lesovny.“

Podstarší se usmál, jak si myslil Kája, „až se mu fousy kroutily“, a povídal: „Běž nahoru po schodech, je tam pan starý nebo paní stará, tam to vyřiďte!“

„Pan starý, paní stará“ — a to on chtěl říci „starý pán nebo stará paní. Zdeňo, tak je musíme hledat.“

Zaklepal na jedny dveře. Otevřel je pán, ale nic nebyl starý. Měl černé vlasy, bílé zuby.

„A copak chcete, děti?“ ptal se.

„My jsme, prosím, asi zabloudili. Hledáme starého pána nebo starou paní,“ ozval se Kája.

„Tož ten starý pán budu asi já,“ usmál se pan sládek „A stará paní — to bude tuhle Maruška,“ ukázal na mladou paní sládkovou, a už četl lístek.

Kája chtěl zrovna říci, že asi nejsou dobře u starých pánů, když paní sládkova přinesla každému kus koláče. „Vzácná paní si dělá škodu,“ zakousl se do koláče Kája. „Tuze dobrý koláč! To vzácná paní je jistě taky řídicovic, že se tak vyzná.“

„Ba ne, Kájo,“ smála se paní. „Můj tatínek má v Praze restauraci.“

„A jéje, lestauraci,“ divil se Kája „To jsem ještě nikdá neviděl. Leze to, vzácná paní?“ ptal se, protože by rád přišel věci na kloub.

„Neleze, Kájo! To je jako velký hostinec, víš? V poledne chodí hodně lidí na oběd.“

„Tak to tam ani doma nevaří? A jéje, to naše maminka by nás nepustila. Já myslil, kdoví co to není ta lestaurace, a zatím jen hospoda. Povídala tuhle vzácná paní, že je v Praze moc draho. Třeba kdyby tam šla a řekla, že je rodačka, třeba by to bylo lacinější.“

Pan sládek přinesl každému malou sklenku piva. „Máte jistě žízeň.“

Kája přisvědčil: „To máme, vzácný pane, ale kdepak na pivo! Říká maminka, že je to jako utrejch, a naše maminka nikdá nelže. A taky říká, že by nám násobilka špatně lezla do hlavy, kdybychom pili pivo a breberku. A abysme šli. Tak s Pánem Bohem a zas brzo přijďte!“

Kája dobře předpovídal, že v lesovně ještě něco zapomněli. Sotva začal v pokoji vykládat, už se ozvala z chodby paní lesní: „Děti!“

A Kája hned řekl: „Zdeňo, asi zas poběžíme do Lážova. Nejspíš Týna zapomněla skořici nebo mandle. Pojď!“

Když se ho maminka večer ptala, co celý den dělal, že se doma ani neukázal, vysvětlil jí: „My jsme, maminko, ráno chodili se strejčkem gramofórovic, a potom jsme pořád běhali do Lážova.“

IX. APRIL?!

„No počkej, Kájo, na prvního aprile tě vyvedu, a pořádně!“ slibovala Týna Kájovi.

Ten tomu nerozuměl ani trochu. Nejasný výklad podala mu paní lesní, na kterou se obrátil s dotazem. Byla trochu mrzutá. Špatně se jim líhla kuřata a v lesovně mívali přece březnových cele houfy!

„Takové je to všecko nedomrlé,“ stěžovala si zrovna, když Kája přišel. „Chocholatá jich má jen devět, čtyři z nich jsou jako nic. Kropenatá zrovna tak. Jen bílá jich vyvede osmnáct, ale copak je to proti jindy? Papša sběhla s hnízda.“

Kája přišel s dotazem.

„No,“ rozhodila paní rukou sem tam, „to je tak, že si o aprilu jeden z druhého dělá legraci. Naše Papša — slepice — nečekala na prvního aprile. Přispíšila si.“

A Kája šel s duší plnou otázek. Však maminka mu poví nejlépe. Ale taky nepověděla. Strejček ševcovic přinesl jí spravené botky a podrážka byla hodně dražší než posledně. Nebyla by ničeho říkala. Vždyť sama uznávala, že je čím dál všecko dražší, ale strejček ševcovic nechtěl peníze. Chtěl pár kuřat a máslo. Proto se maminka hajných zlobila a na dotaz Kájův, „jak je to s tím aprilem,“ jen řekla: „Prosím tě, chlapče, ještě zlob ty!“

A tak šly děti na 1. aprile do školy, aniž je kdo upozornil, aby si daly pozor. Ve škole na chodbě bylo náramně živo. Paní řídící zrovna posílala Nanynku Stehlíkovic: „Přines mi od Štulců za korunu komáří sádlo!“

Pan řídící šel ze zahrady: „Hoši, honem, aeroplán!“

Kluci vyběhli. Pan řídící zavolal: „April!“

Nanynka Stehlíkovic dávala paní řídící korunu: „Pan Štulc mi povídal ,april‘ a všichni se smáli.“

Seshora zas posílali páni učitelé děti s různými vzkazy a se všech stran bylo slyšet „april, april“ a smích.

Teď Kája pochopil, co je to april. Ale už bylo osm. Pan řídící svolal děti do třídy, když vyběhla z kuchyně Bětuška. Zrovna se srazila s Kájou: „Prosím tě, Kájo, doběhni mi k Svobodům, já nemohu bolestí v noze vydržet. Nejspíš jsem si odrazila maso. Řekni za korunu sloní mozek! To mi poleví, moc poleví!“

Kája se na ni podíval nedůvěřivě: „Ale jestli je to april, Bětuško?“

„Ba není, Kájo, heleď, nemohu se na nohu postaviti bez bolesti!“

„Tak ukažte korunu, už běžím. Jakže se to jmenuje?“ obrátil se.

„Sloní mozek!“

„Slovní mozek,“ opakoval si Kája.

Pan Svoboda se usmíval hned, jak Kája otevřel dveře. „Snad nejdeš také pro komáří sádlo?“

„Ba ne, vzácný pane, to já vím dávno, že komáři sádlo nemají. Ale prosil bych za korunu ,slovní mozek‘ pro Bětušku řídicovic.“

Pan Svoboda se rozesmál: „Můj milý Kájo, tak tě taky nachytali? Tak ti tedy musím říci ,april‘!“

Kája běží zpátky ke škole a směje se. Je mu dnes pořád do smíchu. Náramně se mu to líbí. Však on taky někoho pošle aprílem. „Bětuško,“ volá zdaleka, „tu máte tu korunu. Slovní mozek je taky jen april, ale počkejte, já vás taky někam pošlu!“ A uháněl do školy.

V 10 hodin si ho zavolala paní řídící: „Heleď, Kájo, nemám koho poslat pro Bětušku. Odběhla za humna do té naší druhé zahrady, víš? Někdo nám tam vytrhal latě, šla se podívat, kolik. Řekni jí, že má hned běžet ke staré poště, že tam na ni čeká Václav Souhrada z Lišnice. Vyřídíš to?“

Kája jen kývl hlavičkou a už běžel. „No jestli tohle není april, tak už nic,“ řekl si v duchu a byl náramně rád, že taky Bětuška někam poběží.

Bětuška vytrhané laťky už dávno spočetla. Stála s tetou Čížkovic v důležitém rozhovoru, když přiběhl Kája se vzkazem.

Teta Čížkovic řekla: „Tak vidíte, Bětuško, třebas to není ani pravda, že chodí za tou Strnadovic. To by sem ve všední den neběžel z Lišnice!“

Bětuška uháněla k poště. Kája pln radostného vzrušení vklouzl do třídy. Pan učitel jim vykládal, ale Kája nevěděl o čem. Najednou zdvihl ruku: „Prosím, pane učiteli, já pojedu zítra do Prahy!“

„No to jsi rád, viď,“ usmál se pan učitel.

A Kája nato: „Prosím ne, to je april!“

Děti se rozesmály, ale pan učitel ne. Zlobil se, moc se zlobil. A tak dlouho se zlobil, až Kája přišel ke stolu a řekl upřímně: „Prosím vás, pane učiteli, nic se na mne nezlobte! Já myslil, když mne paní řídící poslala za Bětuškou, že na ni čeká Václav Souhradovic z Lišnice u staré pošty, že smí každý něco řeknout. Já už to vícekráte neudělám.“ Jeho oči prosily víc než ta slova, až se pan učitel zasmál a bylo zas dobře.

Jdou děti ze školy domů.

„To se nám ten april poveď,“ liboval si Kája.

Jak děti přišly do lesovny, paní lesní byla moc smutná. „Týna stůně, děti, je jí moc zle. Leží. Nasvačte se a musíte běžet do Lážova k panu Svobodovi! Nic jí nepomůže než ‚weiter-dál‘. Namažu ji tím a bude zas chlapík.“ Stavěla před ně svačinu.

„Tak to je už po aprilu,“ řekl Kája tiše. Sotva posvačily, dostal Kája pětikorunu.

„Za pět korun ‚weiter-dál‘ řekni! Opakuj to po mně!“ A Kája opakuje: „Weiter-dál.“ — „A pospěšte si! Týna moc běduje.“

Děti pospíchají průsekem. „Bylo by jí škoda, viď, Zdeňo?“

„Koho?“ ptala se Zdeňa.

„No Týny! A to jí musí být zle. Heleď, Zdeňo, což abychom se zastavili pro pana doktora?“

„Ju, maminka nic neříkala,“ namítala Zdeňa.

„Nebo aspoň pro tetu Dvořákovic. Povídala teta pekařovic, jak jí tuhle bylo bídně, a teta Dvořákovic jí dala mast a hned bylo lepší.“

Panímáma Fichtlovic stála u dvířek! „Kampak běžíte, děti?“ ptala se s účastí.

„Týně je zle! Běžíme pro tetu Dvořákovic a pro mazáni k Svobodovům.“ Uháněly děti dál. Jen tak v běhu zavolal Kája: „Tamhle je teta kovářka!“

Panímáma Fichtlovic protáhla obličej do otázky: „Koukejme se! A kdo by to byl řek’? Énu, tichá voda břehy bere. Teta!“ volá přes cestu, kudy pospíchavě si vykračovala teta kovářka. „Víte, co nového?“

„A to ani nevím, panímámo,“ třese se touhou zvědět novinu kovářka.

„Děti z lesovny utíkají pro tetu Dvořákovic, Týně je zle.“

Kovářka se chytla plotu. Ten kejvavý zub se rozkodrcal, jednou dvakrát otevřela ústa naprázdno, chytla vzduch a vyhrkla: „Musím to jít honem povědět staré Divišce.“

Děti se zastavily u Dvořáků. „Teta, máte honem uhánět k Týně pánovic,“ vyřizoval Kája. „Je jí moc zle. My běžíme k Svobodovům!“

Teta Dvořákovic stojí rozmýšlivě uprostřed světnice. „Pro pána krále, kdo by to byl řek’? Musím si pospíšit.“

Než došly dětí k Svobodovům, teta kovářovic a stará Diviška roznesly po Lážově, jak zle stůně Týna z lesovny, že už pro tetu Dvořákovic musili nahonem poslat.

Pan Svoboda zase se tolik hezky usmál, když děti vešly.

Kája honem po pozdravu vyřizoval: „Prosím za pět korun weiter-dál!“

Pan Svoboda se rozesmál: „No, to se jim povedlo, Kájo. ,Weiter’, to je německé slovo a znamená po česku ,dál‘. Tož oni ti to řekli německy i česky — weiter — dál!. No a to máš zase jen april.“

Teď už se Kája nesmál a taky už tak nepospíchal. Když je „weiter-dál“ april, tak Týně nic není a oni jí tam poslali tetu Dvořákovic. Děti ani nemluvily.

Jak vyšly na vršek, řekl Kája smutně: „Vidíš? Tamhle před námi uhání teta Dvořákovic s taškou. To už si zas nese bandasky na mléko. No, je hnedle v průseku, už ji nechytnem. Ale heleď zastavuje se. Nakopla si asi palec u nohy. Vidíš? Zouvá se. Pojď, vezmeme to tuhle pěšinou, ať jsme doma dřív, než přijde.“ Uhánějí pěšinou. Na dvoře poskakuje Týna a z dálky volá na děti: „April, april, a ten se poved’!“ A směje se.

Kája poskokem je na dvoře. „Týno, vzácná paní povídala, že je vám moc zle, tak jsme se zastavili pro tetu Dvořákovic. Uhání už průsekem. Pan Svoboda povídal, že ,weiter-dál‘ je april. Panímáma Fichtlová se divila, že jdeme pro tetu Dvořákovic. A teta kovářka —“. Už nedopověděl.

Týna vykřikla: „Rány do hlavy, vzácná paní! Teta Dvořákovic — teta kovářovic! Já se zblázním! No, ten april se nám vyved’!“

Přitrefil se k tomu pan lesní. Ze zmatených řečí všech pochopil, co se stalo a vykročil naproti tetě Dvořákovic. Protože nedaleko za ni uháněla kovářka a za ní se šinula stará Diviška, rozkřikl se z plných plic: „Dneska je prvního aprile, báby! Pro košťata si přijďte až před prvním májem!“

A když se vrátil a slyšel, jak Týna hubuje Káju, řekl jí stranou: „No, poved’ se vám ten april, Týno, jen co je pravda! A Káju nechte být! Ten to jistě myslil dobře.“

X. PÁLENÍ ČARODĚJNIC. — PAN LOUPEŽNÍK.

Koncem dubna si dalo sluníčko záležet a pořádně prosvětlilo kdejaký kout. Vyslídilo uzavřená poupata fialek a zadýchalo na ně teplounce.

„Maminko, už kvetou fialky!“ zrovna vykřikl Kája, když domů doběhl.

„A to ještě nelítaly čarodějnice,“ podotkla Týna, která byla v hajnovně se vzkazem. Kája se zarazil.

„Budou lítat čarodějnice, Týno, a kdy?“ ptal se.

„No posledního dubna přece! Z Lážova poletí kolik bab. Teta kovářka první. Na koštěti, Kájo! Komínem vyletí!“

Pro pána krále, Kája se mohl udivit. Teta kovářovic na koštěti! A komínem! Ta by vypadala! Musí se na to jít přeptat do lesovny. Maminka třebas ani neví, anebo by hned řekla: „To si nemysli, že tam poběžíš!“

Pan lesní zrovna povídal: „Prachtěťuky, naše Týna má pod kolnou celou sbírku košťat! To ona pro chlapce z Lážova je chystá. Kájo, letos se půjdete podívat! Je tam zvlášť vybrané koště. To ona asi Týna chystá pro starou kovářku. Měl bys je, Kájo, k ní donést a vyřídit, aby se jí to pěkně letělo. Jen aby dala pozor a nezamotala se do nějakého aeroplánu. Ti by se pěkně poděkovali za takového pasažéra.“

Kája jen oči valil i hubička se mu trochu pootevřela údivem, že to přece bude pravda, a honem vyběhl pod kůlnu. Vida, stálo tam v koutě koště tuze pěkné. Jen rád by věděl, jak teta kovářovic poletí. Což, aby se jí na to zeptal a to koště tam donesl? Jak mu to povídal vzácný pán? Aby se jí dobře letělo a aby se nezapletla do aeroplánu! — Kája už drží koště v ruce, už si je prohlíží se všech stran.

„Necháš to koště, Kájo!“ zavolala Týna. „To je pro Vojtu Brabencovic. Přinesl mi tuhle v kořenáči kytku.“

„Vzácný pán povídal, Týno, abych s ním šel k tetě kovářovic.“

Týna se rozesmála: „To je jiná. To jí jen koště dones! Ale chraň tě ruka Páně, abys šel až do domku!“

Kája jde s koštětem. Zdeňa za ním. Z kovárny je slyšet křik.

Děti docházejí k vrátkům. „Teta!“ volá Kája hodně hlasitě. „Teta, vzácný pán vám posílá tuhle koště. Ať se vám to dobře letí a máte si dát pozor, abyste se nezapletla do aeroplánu! A teta, prosím vás, jak to poletíte? Povídala Týna, že komínem, ju?“

Kovářka stála chvíli jako socha. Kovář se hlučně smál. V tu chvíli se rozběhla s napřaženou rukou, ale děti nečekaly. Úprkem se rozběhly k lesu. Jen nadávky slyšely.

„Vzácný pane, ještě že jsme nešli až na dvorek! Copak já bych ňákou tu ránu byl vydržel, ale tuhle Zdeňa! Ta by se svalila jako nic.“

„Vy jste byli u kovářky?“ lekl se pan lesní.

„No byli. Vzácný pán povídal, abych tam došel.“

„A to já myslil jen tak, chlapče,“ byl trochu v rozpacích. „No, ani to mamince nemusíte povídat. Marně by se lekla.“ Pan lesní si byl jist, že by paní řekla: „Tatínku, tatínku, tohle nebylo moc hezké!“

Jak se setmělo posledního dubna, na Šibenici, na Kalvárii, na Skalce, pod Skalkou, nad Rymání, se všech stran hořely ohně. Sem tam některý z chlapců směle vyhodil do výše hořící koště, sem tam některý odvážlivý oheň přeskočil.

Kája se dívá napjatě. Jsou s Týnou pod Skalkou. Konečně vyhrkne: „Kdypak poletí teta kovářovic?“

Okolostojící se smějí a kdosi mu šeptá: „Ta poletí o půlnoci komínem.“

Kája zhluboka vydechl. Byl zklamán. Týna pořád zůstávala vzadu. Šel s ní Karel Salačovic z Rymáně. Kája pořád pobízel: „Týno, honem, my máme hlad!“

U prvního průseku řekla konečně: „Dobrou noc, teď už dojdem sami.“ Šli mlčky. Husté šero slilo se v průseku v temnotu. Stranou zaharašily suché větvičky. Kdosi zhluboka zakašlal.

„Pro pána krále,“ vykřikla Týna a vzala to cestou úprkem kupředu. V dětech se srdíčko zatetelilo. Kája zašeptal: „Pan loupežník!“ Zůstaly stát. Kdosi skutečně vysoké, rozlehlé postavy vyšel proti nim. Kája držel Zdeňu pevně za ruku: „Pěkně vítám pane loupežník, a to jsou k nám hosti! A my zrovna dnes nemáme peníze. Moc rádi bysme vám něco dali, ale nemáme. Můžete se podívat,“ třásl se mu trochu hlásek a srdíčko bouchalo skoro hlasitě. Ten dlouhán ani muk. „Copak dělá paní loupežníková? Taky ani nikam nevyjde. Mohl byste jí koupit gramofór, pane loupežník! A ňák kašlete. To je nejlepší se vypotit, pane loupežník.“ Zas nic. Neznámý hlučně si čistil nos. „A kam tak za tmy, pane loupežník,“ ale to už měl Kája pláč na krajíčku.

Konečně dlouhán promluvil: „Mám namířeno do Lážova. Paní loupežníkové došly Hoffmanské kapky.“

„A jéje,“ oddychl si Kája, „to pan Svoboda prodá jako nic. Jenže už má asi zavříno. Ale jen zaklepejte na okno tam blízko, co tam pořád někdo hraje na piano, tana zrovna pan Svoboda zvostává.“

„No,“ řekl dlouhán, „paní loupežníkova může počkat. Já jí to pořád říkal, aby nejedla tolik škubánků, ale kdepak! A čípak jste?“

Kája zas už měl dušičku jako v kleštích. Prve měl radost, že pan loupežník pospíchá… „Já jsem, prosím, hajnejch Kája Mařík a tuhle je pánovic Zdeňa.“

„Á, to vy si pochutnáváte na zajíčkách, koroptvičkách, co? A zvěřinu jistě máte pořád doma naloženou.“

„Ju, naše maminka nakládá jen trochu zelí na zimu do bečky. Ale koroptvičky máme v létě každý den, ty střílené motykou.“

„Tak to Zdeňa asi,“ vyzvídal dlouhán.

„Ju, Zdeňa! Pánovic mají hromadu králíků a o vzácném pánovi říkají v Lážově, než by si odstřelil zajíce, že by ho radši v Praze koupil.“

Vyšel měsíc a rozsvítil cestu v průseku. Teď viděly děti, že pan loupežník má myslivecké šaty, a jak hnul rukou, zasvítil se mu jedeš prsten zrovna duhově.

„Tož já vás dovedu domů, děti! Je tu smutno, abyste se nebály.“

„A to my ne, prosím, jen jděte pro ty kapky. My trefíme,“namítal Kája.

Ale dlouhán už vykročil: „Jen pojďte za mnou, vždyť vám nic neudělám. Peníze nemáte, šperky taky ne, co bych si na vás vzal?“

Kája už se bál míň. „Copak pořád děláte, pane loupežník, když neloupíte?“

„No, to víš, chlapče, práce pořád dost. Paní loupežníkova taky pořád zlobí, pořád by chtěla nové šaty, tak ji musím hubovat, všecko by proparádila. Rád bych odvezl trochu dříví tady odtud. Jsou v lese takové krásné metry vyrovnané.“

„Ju, pane loupežník, náš tatínek má dříví spočítané. Jemu se neztratí ani poleno. To bude lepší, když budete chodit v létě na maliny. Panečku, za ty se strží!“ Kája si myslil, že se na chvíli probudí a bude po všem. Vždyť to není ani možné. Měsíc svítí, oni zacházejí do druhého průseku a jde s nimi pan loupežník. Ať už je to sen nebo pravda, jen když by už byl té cesty konec.

A pan loupežník načíná z jiného soudku: „Už jste byli někdy na zámku?“

„A to, prosím, nebyli. Jenom jsme koukali z dálky.“

„Já tam budu musit jít jednou loupit,“ řekl dlouhán.

„A to, prosím, nepůjde,“ vysvětloval Kája. „Tam mají tolikeré zámky a hlídají. A potom — potom mně se zdá, že náš pan kníže taky nemá peníze. Abyste tam nešel marně.“ (V duchu si myslil: „To jsem to dobře řekl. On tam nepůjde. Bodejť mu budu povídat, co je tam za bohatství!“) A nahlas pokračoval: „Mně se zdá, než odjel, že si všechny peníze odvez’ do Prahy. A máte asi rýmu, vzácný pane loupežník, že si pořád utíráte nos.“

Dlouhán se dal do náramného smíchu. Už jej nemohl utajit. „A to já se směju, jak ten kníže pán je chytrý. Tak, už máte jen kousek cesty. Řekněte doma, že šel s vámi pan loupežník. Dobrou noc!“

Děti osaměly a bylo slyšet jen tlumený smích, rychle se vzdalující. Beze slova a tryskem upalovaly k lesovně. Doběhly tam skoro zároveň s Týnou, která prve sešla na postranní stezku a musila obcházet. Několika skoky byla v chodbě. Děti za ní.

„Vzácná paní,“ volala Týna, „to byl jistě lupič, který chtěl na nás vyjít!“

„Nebyl to Karel Salačovic?“ smál se pan lesní.

„Ba ne,“ volal Kája se Zdeňou jeden přes druhého. „To byl pan loupežník!“ A teď děti vyprávěly všechno, co si s panem loupežníkem povídaly. Lesních poslouchali nejdříve s úsměvem, ale čím dál tím pozorněji. Až když Kája pověděl, že měl pan loupežník krásné myslivecké šaty a takový prsten, který se měnil při měsíčku jako duha, a že je moc veliký, podívali se na sebe a současně řekli: „Kníže pán!“ Paní lesní maličko zbledla, protože poznala z řeči dětí, že Kája zase mluvil příliš mnoho, ale pan lesní se usmál: „Neřekl nic špatného, maminko, ale zítra přichystej dobrou svačinu!“

Kája si ovšem nedal vymluvit, že to nebyl pan loupežník, a taky dodal: „Ju, pan kníže! Ten by šel zrovna pěšky navečer lesem? Ten by jel kolika páry koní a ani by s námi nemluvil. A škubánky ani nedělají.“

Doma o tom nemluvil.

Jen Měsíček pozastavil se nad dvorkem v hajnovně a zvolal:

„Péťo, víš-li že přijel dnes po dlouhé době na svůj zámek kníže pán? A že s večerem rozběhl se po známých místech a potkal Káju a Zdeňu a oni myslili, že je to pan loupežník? Díky Bohu, dobroděj celého kraje se vrátil!“

Péťa byl ve špatné náladě. Jen tak tak zavrčel: „Měsíčku, buď rád, že nemáš hubičku a že nemusíš jíst! Dostal jsem k večeři rozmočené kůrky, ale než jsem doběhl od lesa k míse, husy mi do kousku všecko snědly. Však je přeženu po ránu!“

Paní lesní usínala s těžkou hlavou. Ví dobře, že kníže pán je předobrý, ale je přece nutno něco vybraného mu předložit. Teď, začátkem května, co by tak bylo? Pan lesní už dávno spí, paní pořád přemýšlí. A když, konečně usíná, ukazují se jí krocani a krůty, mladé husičky a kachničky, kuřátka jako buchtičky. I ve spaní se usmívá a snad si říká: „To je dobře, že máme tu drůbeže plný dvůr. Mohu vybrat to nejlepší.“

XI. KNÍŽE PÁN.

Paní lesní se probouzí dnes hodně časně. Poznává, že se jí vše jen zdálo, a sestavuje z toho, co má doma, dopolední svačinu, přijde-li kníže pán. Týna ovšem uhání už v šest hodin do Lážova a paní lesní ji povzbuzuje: „Jestli něco zapomeneme, doběhnou potom děti.“

A běžely, sotva Kája do lesovny přišel.

Pan lesní řekl: „Je už to docela jisté, že přijel kníže pán. To on včera jen tak s vámi žertoval. Tož jestli ho potkáte, pěkně pozdravte! Bude-li se vás na něco ptát, odpovídejte: Vaše Jasnosti!“

Sotva děti zašly, začal Kája: „Ju, Vaše Jasnosti budeme říkat panu loupežníkovi! Vaše Jasnost by s námi šla včera přes průsek a Vaše Jasnosti by jedla škubánky!“

„Ty jedla paní loupežníková,“ podotkla Zdeňa.

„Ju, paní loupežníkova je uvařila a jedli je oba. Pan loupežník potom musel pro ty ,hochmarské‘ kapky. To se asi pan Svoboda lekl, když tam klepal na okno. Třeba zhasli a ani mu nic nedali. Zdeňo, já bych tak rád věděl, jestli je tam dostali!“

Šly chvíli mlčky.

„Kájo,“ začala Zdeňa, „naše maminka má dnes ty modré šaty, které nosí v neděli odpoledne, a chystala ten ubrus s květy do zlatova. A heleď, co poneseme věcí!“ prohlížela papírek. „Třebas je to přece Vaše Jasnost!“

Jen přešly cestičku k druhému průseku, když vykročil proti nim dlouhán od včerejška. Děti sebou trochu trhly, ale vědomí, že je bílý den, dodávalo jim odvahy. Kája hned volal: „Vzácný pán povídal, Vaše Jasnost že máme říkat, prosím vás, pane loupežník, dejte nám pár řádek, že jste pan loupežník a žádná Vaše Jasnost!“

„To nemohu, Kájo,“ zasmál se pán. „Já vskutku včera žertoval. Jsem majitelem zdejšího panství.“

„A jéje,“ lekl se Kája, „tak to my teď musíme říkat Vaše Jasnosti. Ale moc jste nápodobný panu loupežníkovi, pane — vzácný pane, Vaše Jasnosti, a my pospícháme do Lážova. Vzácná paní chystá květovaný ubrus a Týna povídala: ,To zas bude zbůhdarma nádobí k mytí!‘ Mně by stačil jeden talíř na všechny ty dobroty! Možná, že bude vzácná paní dělat jarskou. Jéje, Vaše pane Jasnost, ta je moc dobrá!“

„Ba ne, prosím, prosím, pane Jasnost,“ drmolila Zdeňa, „Jarská se dopoledne nejí. Naše maminka dělala ráno kornoutky s krémem a řekla, holoubátka že jsou jako buchtičky, a kdyby vzácný pán Janost zůstal k obědu, tak honem utíkáme do Lážova. Pojď, Kájo!“

„Tak s pánem Bohem, pane knížecí Jasnost, musíme to vzít teď trapem!“

„S Bohem, děti,“ usmíval se kníže. „Některý den přijďte do zámku! Paní kněžna vás ráda uvidí.“ Zadíval se za dětmi a vzdychl: „Šťastní rodiče takových čiperných dětí! Nám toho štěstí nebylo přáno. Leo,“ mávl rukou do prázdna a v očích se mu zalesklo. Snad slza? Ano. Neboť i knížata mají své bolesti a mnohdy větší, než by se kdo nadál.

A velikou bolesti knížecích manželů byl ubohý, chorý synek Leo. Jeho veliká znetvořená hlavička klátila se na tenkém krčku, jeho nožky přesto, že mu bylo 13 let, byly slaboučké jako hůlčičky. Nemohly ho udržet. Jen tak ležel celé dny anebo ho posadili do kočárku a sluha s ním jezdil parkem.

Děti se zastavily před Fichtlovic.

„Heleď, Zdeňo, já bych nechtěl být Jasnostovic. Pan Jasnost povídal prve ,paní kněžna‘ a neřek’ ,naše maminka‘, jako náš tatínek nebo vzácný pán. Třebas bysem taky musel říkat ,paní kněžno‘ a to nic není.“

To zase už pospíchaly děti k Štulcovům. A hned po pozdravu povídá Kája: „Třebas ani někdy nepřijdeme, pane Štulc. Půjdeme některý den do zámku, povídal Vaše Jasnost.“

„A jéje,“ litoval pan Štulc, „to je škoda! To se mi bude moc stýskat. Tož do zámku! Safra, safra, a to já bych taky hned šel. Paní kněžna je moc milá dáma, nic se nevyvyšuje a dobrodiní dělá na všecky strany. Přijeli, slyšel jsem, nečekaně včera. To oni také do lesovny i hajnovny zajdou. A badián chce vzácná paní? Vida, zrovna mi došel. Škoda! Tak že se pěkně poroučím a zas brzo přijďte! Badián bude mít možná pan Svoboda. Zajděte tam!“

„To jsem rád,“ řekl Kája, „aspoň se přeptám na ty ,hochmarské‘ kapky. Já přece jen myslím, že to není pan Vaše Jasnost. — Pane Svoboda,“ začal po pozdravu, „povídal pan Štulc, že asi máte ,pavián‘. A což včera? Byl tu pan loupežník pro ty ,hochmarské‘ kapky? Najedla se paní loupežníkova moc škubánků, bříško jí asi bolelo.“

Pan Svoboda sice pochopil, že myslí Kája koření „badián“, ale těm „hochmarským“ se moc smál a povídal: „Žádný tu nebyl večer, Kájo, to se ti asi něco zdálo.“

„Tak nevíme zase nic,“ huboval Kája. „A abysme pospíchali domů!“

V lesovně už vskutku seděl kníže pán. S humorem vykládal o včerejší setkané s dětmi. Když si pochutnával na holouběti, řekl, že má paní lesní nachystané kornoutky s krémem. To že asi po obědě chystala podat, ale on že se nezdrží, jen rád by ochutnal. A sotva snědl jeden, zas takový smutek naň sáhl: „Máte roztomilou dcerušku, paní lesní, a hajný Mařík roztomilého synka. Nemůžete jim dát to, co bychom my svým dětem mohli dát, a přece my nemůžeme Leonovi dát to, co ty dvě děti mají — dokonalé zdraví. Leonovi už navždy dostačí ta bílá postýlka s hedvábnými nebesy a ten kočárek pro mrzáčka. Kájovi a Zdeně snad celý revír ani není dost veliký pro jejich hry a skotačení. Inu, všelijak Pán Bůh rozděluje své dary. Chtěl bych být raději posledním hajným na svém panství a mít zdravé děti, než bohatým knížetem s ubohým Leonkem. No, proti Božím úradkům není možno revoltovat.“ Vstal, rozhlédl se světlým pokojem a prudce sáhl po klobouku: „Pošlete mi ty děti zítra na zámek! O desáté ať jsou tam! Paní kněžna se trochu rozveselí — nebude-li ji ještě více bolet srdce. Ale ať jen přijdou! Dík za pohoštění a s Bohem!“

Vyprávěla v poledne paní lesní pánovi: „Má pravdu kníže pán. Musíme denně Bohu děkovat, že Zdeně dal zdraví. Není vůbec pro tělo žádného většího daru.“

Už v 6 hodin odpoledne zavolala paní lesní děti do kuchyně. „Půjdete zítra do zámku. Kájo, popros maminku, ať ti dá sváteční šaty!“

„A jéje, vzácná paní, sváteční šaty? A to nic nebude. Což jestli řekne Vaše Jasnost: Kájo, dělej kotrmelce?!“

„Mlč a poslouchej! Zdeňa taky si vezme nedělní šaty.“

„A jéje, to zas abysme nemohli válet sudy!“ namítal Kája.

„Mně se zdá, Kájo, že chceš dostat.“

„Ba ne, prosím, vzácná paní, já už ani nedutám.“

„A pamatuj si: Musíte býti velice zdvořilí! Zdvořilost železná vrata otvírá!“

„Ba ne, prosím, vzácná paní, u zámku železná vrata otvírá starý Krousek.“

„A tvoji hubičku zavře herda do zad, Kájo! Což nemůžeš chvíli mlčet? Knížeti pánu budete říkat Vaše Jasnosti a paní kněžně taky. Rozumíte? A hlavně, Kájo, ty budeš mlčet! Co budeš? Opakuj!“

„Vzácná paní, já to nemohu slíbit. Já bych mlčel, ale jazejček mi nedá. A jakpak bych mlčel, když vzácná paní Jasnost se mne třeba zeptá, kolik udělám kotrmelců za sebou?“

Paní lesní se kousla do rtů a řekla: „Na to se tě paní kněžna ptát nebude. Leda se zeptá, jak je to ve škole, jestli se rád učíš. A už jsem řekla, budete říkat — Vaše Jasnosti.“

„A jéje, vzácná paní, to nic nebude, jak začne o škole.“

„A jestli vám podají něco k jídlu, ať způsobně jíte! Pěkně poděkujte a abych vám pravdu řekla, já mám z té vaší návštěvy v zámku strach. Přijdou pro vás nejspíš s tím lehkým kočárkem.“

„S párem bílých koní;“ vyhrkl Kája.

„S dvěma páry“ ušklíbla se Týna. „Kampak ne, aby nemohly děti pěšky!“

„No, já za to nemohu, Týno, že vy nejste pozvaná, že se zlobíte. Jéje, vy byste ani nevěděla, komu máte říct ,Vaše Jasnosti‘, třeba byste to řekla starému Krouskovi, který otvírá vrata.“

„Poslouchej, Kájo, tomu všemu se říká čtyřiapadesát — moc řečí, a ty malým klukům naprosto nesvědčí,“ řekla důrazně paní lesní. „Zítra přijdeš, jak jsem řekla, a teď dobrou noc!“

Kája uhání k hajnovně a v duchu si myslí, jak se maminka bude radovat, že zejtra pojede do zámku. A zatím se maminka lekla: „Pro pána krále, do zámku? Ty?“

Kýval hlavičkou: „V nedělních šatičkách a to je moc škoda. To je člověk pořád jako na špagátku.“

„Chlapče, chlapče! Ty bys měl chodit na návštěvu k strejčkovi ševcovic nebo truhlářovic, abys od nich odkoukal tu práci, a ne do zámku! To není pro tebe. Pánovic tě všude vezmou, všude se Zdeňou pošlou a ty si budeš myslit, že to tak bude pořád. Snad uvidíte i ubohého Leónka. Ne aby ses divil nebo litoval! Hezky vesele na něho promluv, Kájo! Já se nedočkám, než se vrátíte, jestli vás konečně nepošlou za chviličku domů.“

XII. V ZÁMKU.

V 9 hodin druhého dne zahrčel lehký kočárek s párem bílých koní před lesovnou. Děti čekaly. Vedle kočího v premovaném kabátě seděl lokaj. Seskočil, pozdravil, otevřel dvířka kočáru a řekl dětem: „Tož si sedněte, mladý pane a slečinko!“

Maminka hajná, která přitom také byla, div se nepokřižovala. „Ještě to! ‚Mladý pane‘ takovému cápkovi hajných! Kam jen to takhle půjde?“

Ale lokaj pozdravil, sedl zase ke kočímu, a už jeli.

„Hezky se to jede,“ začal Kája řeč. „Jenže to nedělá žádný rámus. To je škoda. Se strejčkem Fichtlovic se to jede lepší. Koukej, kluše jeden koník jako druhý! Stejně! To strejčka Fichtlovic podsední vždycky kousek napřed, náruční pozadu. Každou chvíli vyhodí některý zadní nohou, a když je strejček popožene, všecko to na nich chrastí, zvoní a drnčí, a vůz drncá a skáče přes kameny, košatina se natřásá, sláma se v ní hází a se sedátka jsi dole jako nic. To asi tihle koně se teprve zaučují.“

Lokaj patrně poslouchal, protože se teď obrátil a prohodil: „Ba ne, hochu! Ti už jsou vyučení. To je právě to, že jsou to ušlechtilí koně, kteří běží stejným krokem.“

„A že to jede potichu?“ ptal se Kája.

„Inu, kočárek je na pérách!“

Kdyby se byl Kája moc nepamatoval, byl by rozhodně dlaničku dal k hubičce a smál by se jen což. Ale věděl, že nesmí. Proto jen pošeptal Zdeně: „Vzácný pán myslí, že na pérách! Ju, na pérách. Péro se zlomí ,ancvaj‘. To by koukal, co umí s pérem Vojta Brabencovic, když píše!“

„Jéje, Kájo, co je to ,ancvaj‘?“

„No, to říkáme my kluci. Tomu ty nerozumíš,“ natřásl se Kája na měkkém sedátku. „A heleď, ta paní Jasnost kněžna, ani nevíme, jak ji poznáme. Ta už asi bude moc stará. No, zuby asi už jistě nemá, a vlasů jen tak trochu, jako teta Čížkovic. Třebas už ani nechodí.“

Zdeňa si prohlížela špičku svého střevíčku, a ani muk. Teprve když se před nimi ukázala pískem vysypaná cesta k zámku, řekla potichu: „Mně se zdá, Kájo. že mě začíná bolet bříško.“

Kája už neměl času odpovědět. Kočár zastavil, zas jiný pán tu stál, už byli u vchodu do parku. Kája se ukláněl na všechny strany. Byl trochu v rozpacích, ale pomohl si z nich poznámkou ve chvíli, když zahradník s pomocníkem a poklasným šli kolem:

„A to je lidu ke stolu! To má vzácná paní Jasnost práce, než uvaří!“

Ale už jim šel vstříc sám pan kníže. Usmíval se na ně a děkoval jim za pozdrav: „Jen jděte, paní kněžna čeká! Těší se na vás!“

Panečku, to byla krása v parku! Přes to, že byl teprve začátek května, zelenalo se tam náramně. Elipsy i kola byly už upraveny. Jen teplo a sluníčko, aby mohlo všecko růst! Kája si jen pořád myslil, jaká asi bude paní kněžna. A že třeba taky asi je hluchá, protože bude jistě tuze stará. Přišli do širokého nádvoří, pak šli vpravo po schodech, na nichž byly koberce.

„Naše maminka by řekla,“ spustil Kája, „to jsou zbůhdarma vyhozené peníze. Na schodech koberce! Pánovic je mají jen v pokojích. Taky máte Týnu, vzácný pane Jasnost?“

Kníže přikývl s úsměvem: „Ne jednu, Kájo, hned kolik!“

„A to ony nechtějí mýt schody, proto na ně natáhly koberce. No, naše maminka by je prohnala!“

Zrovna přeběhla po schodech dívčina v tmavých šatech, bílé zástěrce a bílém čepečku. Hluboko se uklonila knížeti a Kája si myslil: „Jéje, to je jistě někdo od Jasnostů,“ a taky se uklonil a řekl: „Ruku líbám, vzácná paní, rač dát Pán Bůh dobré ráno!“ Ale už byli v chodbě a Kája se hrozně polekal. Stálo tam několik rytířských brnění, zrovna jako rytíři sami, s kopími v ruce. V Kájovi hrklo, ale honem se zas uklonil; „Pěkně vítám, a to jsou k nám hosti! Ale já bych tu šavličku schoval. Mohla by z ruky vypadnout.“

Kníže pán se smál a vysvětloval: „To nejsou rytíři, Kájo, to je než rytířské brnění.“

Kája ani muk, ale v duchu si myslil: „Ju, vrnění, když ani nepípnou! Pepíček tety Čížkovic taky vrní, ale je ho slyšet!“

Už stáli u vysokých dveří. Rostlé palmy postaveny byly po všech koutech, koberce byly vyšší, měkčí. Už otevřel kníže dveře. Pohnula se těžká portiéra uvnitř zavěšená, kníže ji rozhrnul, a teď!

Proti nim šla mladá, krásná paní v bělavých, dlouhých splývavých šatech. Na její hlavě leskly se do zlatová copy hustých vlasů, v korunku stočené. Velmi laskavý úsměv na jejích rtech, když sladkým hlasem promluvila: „Buďte nám vítány, děti! Těšila jsem se na vás. Jak vidím, ne marně. Jste roztomilé děti. Jen pojďte dál!“

Kája byl nesmírně překvapen, že ta mladá, krásná paní pozdravila dřív než oni. Proto se honem poklonil a spustil: „Pochválen Pán Ježíš Kristus! Ruku líbám, vzácná paní Jasnost! Rač dát Pán Bůh dobré ráno! Já jsem si ani nemyslil, že je vzácná paní Jasnost taková mladá a hezká. Já myslil, že šedivá a hluchá, a nemůže na nohy. A to jsem moc rád, že ne.“

Kněžna se zase mile tak usmívala, ale víc než prve, a řekla: „Což Zdenička? Ta mi nic nepoví?“

„A jéje, vzácná paní Vaše Jasnost, to je než holka, a ty jsou k ničemuž. To ona až za chvíli, až se okouká. Ale pozdravila taky zdvořile, prosím.“

Před dětmi rozevřely se druhé dveře a Kája div nevykřikl údivem. Široká okna, teď sluncem zalitá, plna byla nádherných květů. Mezi okny v klecích byli cizokrajní ptáci. Veliká akvária se zlatými rybkami stála v rozích komnaty, která byla celá, jak řekl potichu Kája, „jako růžový květ“. Stěny růžové, na podivně točených židlích růžový atlas, růžové záclony splývaly s oken, růžové květy voněly z růžových váz. Lustr byl z růžového skla a růžové stínítko se přes něj přetahovalo.

„Pro pána krále, teta,“ vyhrkl Kája, „to je ale krása!“

Paní kněžna ho vzala za bradičku, zadívala se do jeho sazových očí a řekla: „Kéž bych byla tvou tetou, Kájo, snad by…“

Ale kníže řekl jí laskavě něco cizí řečí a ona se obrátila ke Zdeně: „Tys jedináčkem, Zdeničko? Nemáš ani bratříčka, ani sestřičky?“

„Ano, prosím, vzácná paní Vaše Jasnost, ale tuhle Kája je zrovínka jako náš. Až budu veliká, budu u nich vyžínat trávu.“

„A teď ke stolu, děti!“ řekl kníže. Otevřel zas jiné dveře, a taková přívětivá komnata se jim ukázala. Zas bylo všude plno skleníkových květů a stůl.

„Jéje, to je tu věcí!“ řekl Kája uznale a sedal si, kam kněžna ukázala. Zdeňa vedle něho. Na talířkách před nimi byla jablková pěna s oplatkou. Chutnalo dětem znamenitě. A potom oříškový dort chutnal zrovna tak. A drobné máslové a čokoládové cukroví, i šlehaná smetana a výborná čokoláda v šálkách sjížděly rovnou do ledvin. Děti jedly velice slušně. Jak Kája poznal, že už má dost, ohlásil: „Zaplať Pán Bůh za všecko! Moje ledviny mi zrovínka teď povídaly, že už nemají ani kousíček místečka. Bylo to všecko moc dobré, ale kdybyste měla, vzácná paní Jasnost, někdy cestu okolo hajnovny, zastavte se tam! Naše maminka peče rozpíčky, inu, jen se jazejček kroutí. A bramborové placky — to byste koukala! Kdyby tak byla aspoň jedna! Těch sladkostí máme dost na jak dlouho.“

Paní kněžna vzala si děti k oknu. Zřejmě se nesmírně bavila, protože její vždycky smutný úsměv byl teď veselý. Kája povídal o mamince, o tatínkovi, o pánovic, o tetě kovářovic, o šafářovic, o tetě Dvořákovic, a když po dvou hodinách šly děti s paní kněžnou do velké jídelny, usmívala se paní kněžna upřímně: „Poobědváme, děti, potom se půjdem podívat do skleníků, do konírny, ještě naši mlékárnu vám ukáži, celým zámkem vás provedu, a potom,“ tu se zasmušila, „potom se podíváte také na našeho Leónka.“

Ale Kája nedopustil, aby byla dlouho smutná. Při obědě snědly děti polévku, a každý jen tak zobl kousek masa, a hned potom šly, jak prve paní kněžna řekla.

Bylo už po druhé hodině, když kníže i kněžna šli s nimi levým křídlem zámku ke komnatě Leónově. Byla rozkošná. Nač jen třináctileté dítě může vzpomenout, toho byly plné stoly i zdi. Nejvzácnější hračky, nejkrásnější květy, nejlíbeznější obrazy, nejsladší hudba z hracích strojků, a zrovna uprostřed běloučké lože jako květ s bílými tylovými záclonami. Kněžna dotkla se jemně rukou obou dětí: „Jděte blíž!“

Na hedvábných polštářích viděly děti velkou neforemnou hlavu. Bezvýrazné oči tupě se dívaly v jeden kout. Ručky slaboučké jak hůlky, voskově žluté, ležely nehybně. Kněžna odhrnula lehkou přikrývku. Zřejmě křivé a také tak tenoučké nožky jako tříletého dítěte. Kněžna dotkla se něžně jeho čela. Jeho odulé, skoro bezbarvé rty se trochu pootevřely, a divný, skučivý, ani ne jako lidský hlas vydral se mu z hrdla. Jako když noční pták zaskřehotá.

Oči dětí byly plné smutku. Kája cítil, že mu vyhrknou z očí slzy. Když si vzpomněl na maminčina slova, slzy polkl.

„Vzácná paní Jasnost, však Levounek z toho vyroste.“

Ale z kněžniných očí řinuly se slzy proudem, když odpověděla: „Nevyroste, Kájo, všecko marno. Když já si vzpomenu, že by měl běhat, mluvit, jásat, po mně ruce vztahovat, a když vím, že tomu tak nikdy nebude, že vždycky bude jen odkázán na tu postýlku nebo vozíček, kdyby nebylo mé víry v Boha, co bych si počala? Když je mi nejhůř, když už si myslím, že na světě nikdo nemá takovou bolest jako já — podívejte se, děti!“ Popošla pár kroků vlevo a otevřela dveře: „Jdu semhle!“

Byla to zámecká kaple. Na oltáři stála veliká socha Panny Marie Lurdské a kolem ní až dolů bylo plno skleníkových květů. Stranou u oltáře bylo tmavočervené plyšové klekátko.

„Tam na tom klekátku před sochou Panny Lurdské najdu vždycky útěchu.“ Sepjala bílé ruce. „Býváme tu tak často, já i kníže. A vždycky tu najdeme sílu, s úsměvem na rtech jít k nebohému našemu dítěti. Budiž jméno Páně pochváleno!“

Na děti působilo poznání tohoto bolu knížecích manželů skličujícím způsobem. Ani Kája nevěděl, co by řekl. Snad jeho dětská dušička tušila, že takový velký smutek nedá se zaplašit slovy.

Prováděli je potom zámkem, a jak už děti jsou, brzo zapomínají. Kája přece jen rozesmál své hostitele. I do kuchyně je paní kněžna vedla, a Kája hned řekl: „A jéje, to je moc velká kuchyně! Ta než se, panečku, vytopí! A což toho nádobí! To je jistě z kolika jarmarků. Pánovic taky mají kredecny, ale tolik toho ne! No, je tu v zámku ke stolu lidu, to je potom nádobí po nich. To vzácná paní Jasnost má práce, než uvaří.“

„Paní kněžna nevaří, Kájo,“ usmál se kníže. „Máme kuchařku, a ta vaří jen pro nás a hosty.“

„Tak, kuchařku? No, to stojí asi peněz! Naše maminka by řekla: Kdepak kuchařka! Ta by vařila samé pikšótky a bábovky. A to je ňáká z přátelstva, prosím?“ obrátil se na paní kněžnu.

„Není, není,“ honem odpovídal kníže. „Ta je z novin.“

„Pro pána krále!“ lekl se Kája v duchu. Už leccos viděl, ale kuchařku „z novin“ ještě ne. Inu, na zámku leccos mají, co jinde ne.

„Tamhle jde,“ řekla kněžna a zvolala: „Bety!“

Bety se honem obrátila a spěchala.

„Tadyhle je Kája se Zdeňou, Bety! Až půjdou domů, ať jim nachystáte nějakých dobrot!“

Kája velice pozorně prohlížel si kuchařku. „Z novin“, myslil, „ba ne, ta není z novin, kdepak! Ta je zrovna jako jiný člověk, jenže má zástěrku s kanýrkama a bílou čepici na hlavě. Ale řek’ přece kníže pán ,z novin‘. Což aby to zkusil a štípl ji do ruky? Jestli je z novin, ani nepípne.“ A Kája přitočí se k Bety a štípne ji do lokte. Bety vykřikne a Kája se směje. „Ju, vzácný pane Jasnost, ,z novin‘! Z masa jako my.“

Kníže se smíchem vysvětlil kuchařce, a Kájovi pověděl: „Nemyslil jsem z novin, z papíru. Ale že si dala inserát do novin, a podle něj jsme ji přijmuli.“

Teď si Kája myslil, že je to ještě hůř než prve. „Z novin“, to aspoň věděl, co to je. Vzácný pán čte denně noviny a půjčí je vždycky tatínkovi. Ale „irsenát“, to zas bude něco jen tak od velkých na malé kluky vymyšleno, aby se dál neptali. Ale doma se na to přeptá.

Bety řekla: „A to jsou hodné dětičky! To já jim běžím něco přichystat.“

„A my se teď podíváme do konírny,“ řekl kníže.

„Zrovínka jako velikánská sednice,“ řekl Kája, jak vešli. „To by strejček šafářovic koukal! A koníčky jako — inu, jako jeleni. Na jarmark by měl vzácný pán Jasnost s koníčky! To by se stržilo peněz!“

A což kravín, mlékárna a drůbežárna! A což, když přišli do skleníku! Těch vzácných květů tam, a dál zase zrovna už vinné hrozny, uzrávající, a jahody, vzácné, veliké červené jahody. Řekl kníže pán, když jim jich pár na listu podával: „Jak jsme to spočítali, každá má cenu pěti korun. Tož, Kájo, Zdeňo, vezměte si.“

Kája řekl: „Vzácný pane Jasnosti, pětikoruny polykat, to by naše maminka hubovala.“ Ale přece jen je snědly, a ještě řekla paní kněžna: „Však vám dá Bety s sebou. To ona nezapomene.“

V pravém křídle zámku byla obrazárna. Tam také ukázal kníže rukou na celou řadu postav na plátně malovaných v životní velikosti a řekl: „Toto jsou moji předci.“

Kája se v rozpacích usmíval: „Zrovínka jsem si myslil, jako živí, jako živí páni a veliké holky (Zdeňa ho šťuchla.) A oni zatím ,přeci‘.“

„Myslil jsem,“ usmál se kníže jemně, „moji předkové: otec, děd, praděd a kolik generací je tu.“

„Tak to my nemáme žádné ‚přeci‘,“ řekl Kája, „protože dědouška nepamatuju. A to vzácný Jasnost pán všecky je pamatuje? A tuhle ta,“ chtěl říct „velká holka“, ale vzpomněl si na Zdenino šťuchnutí, „tuhle ta — milostpaní —“ (měl radost, že na to slovo přisel) „má bílé vlasy. Asi brzo zestarala. A jéje, tenhle ten vzácný pán má flintu zrovínka jako nás tatínek.“

To už šli do ostatních sálů a Kája musil dávat pozor, aby neuklouzl, jak byla podlaha hladká a lesklá. „Kdyby to viděl Vojta Brabencovic,“ pomyslil si Kája, „jistě by myslil, že je to zamrzlý rybník a rozběhl by se po něm.“

V šermířském sále cítil trochu úzkost. Zas tam bylo takové ňáké „vrnění“, ale černé, a vypadalo to dost strašidelně. Kníže sice řekl, že je to šermířská výzbroj, ale což kdyby v tom přece něco bylo? Do těchhle pokojů jistě málokdy Jasnostovic přijdou, mohl sem vlézt třeba pan loupežník. Už jen aby byli pryč!

Všechno to bylo krásné, ale všechno moc velké, vysoké, všude samý výklenek a taková vysoká okna. Věru, byly děti rády, když přišly zase na nádvoří. A když paní kněžna se zeptala: „Tak co, děti, zůstaly byste tady u nás?“ zavrtěl Kája hlavičkou: „Vzácná paní Jasnost, je to tu všecko moc krásné, ani snad už nikdež na světě není taková krása, ale my bysme tu nebyli za nic. Ani ,sudy‘ tu nejdou válet, ani snad místo na kotrmelce ne, a já jich, panečku, udělám kolik za sebou. Nejlepší se dělají na trávníku na pánovic dvoře. To já bych je tady hnedle zapomněl.“

„To snad ne,“ smála se paní kněžna. „To by byla přece jen škoda! Což, abys to, Kájo, zkusil tadyhle na tom trávníčku?“ ukázala napravo.

„Panečku, to je trávník,“ myslil si Kája, ale nedůvěřuje dost výzvě paní kněžny, ptá se zkoumavě: „Jistě? Směl bych?“

„Ty nejlepší, které umíš, Kájo, už se těším!“ řekla.

Kája už rozpřáhl ruce. V tu chvíli viděl nedělní kabátek, ale v tu chvíli taky jej svlékl, a už to šlo. Jeden kotrmelec za druhým.

Maminka hajná v tu dobu netrpělivě se dívala po hodinách. Zas vyhlédla oknem, zase vyšla hnedle až k průseku. „To je doba,“ myslila si. „Jen aby tam ten náš chlapec něco neproved’! Ale to on dnes jistě ne. To on sedí, chudinka, jako zařezaný. Kdepak v zámku ani snad hubičku neotevře. Tam on přece jen ztratí kuráž, můj syneček miloučký.“

Kdyby tak byla maminka hajná věděla, že v tu chvíli její miloučký syneček a „chudinka“ k tomu dělá na pažitu knížecím manželům ty nejkrásnější kotrmelce, jaké umí, ta by se byla polekala! Byly to ale kotrmelce! Kníže řekl: „Všecka čest, Kájo! Jeden za druhým jako když šňůrou hodí! Dělat je ve sněhu, cestičku uděláš! Výborně, chlapče! A teď ještě se zastavíme v kuchyni, ať nejdete domů s prázdnem!“

Takové dva krásné bílé košíčky stály na stole a přikryté byly ubrouskem. Takové ty otevřené se širokým dnem. Kněžna podala každému jeden a pohladila je po tvářičkách: „Velmi jsem se s vámi potěšila a zasmála zase po dlouhé době. Škoda, že zase za tři dny odjíždíme. Jistě bychom pro vás zase poslali. A vyřiďte doma, ať mají z takových zdravých, čiperných dětí velkou radost!“

„Tak zaplať Pán Bůh za všecko, vzácná paní Jasnost, naděl Pán Bůh stokrát víc a pozdravujte doma! A třebas bysme si to mohli z těch košíčků nastrkat do kapsiček, abysme nemusili košíčky posílat.“

„I toto! To by to vypadalo!“ smála se paní kněžna. „Košíčky — však jsou zcela nové — ani ubrousky nevracejte! Nechte si to na upomínku!“

Velice vlídně i kníže pán se s dětmi rozloučil. A už tu stál zase kočárek a už v něm seděly děti. Vytáhli oba čisté šátečky a mávali jimi na hostitele, pokud kočárek nezahnul vpravo.

„To je moc dobře, že jedeme, Zdeňo! Kdybysme šli pěšky, tak bysme byli jako ta Karkulka, když šla k babičce s obědem. Počkej, nadzdvihni cípek! Copak tam asi je? A jéje, tam je věcí! To bude naše maminka koukat! I jahody! Panečku, pětikoruny! Vo co, Zdeňo, že maminka nebude chtít ani jednu sníst? Ale musí! A psaní je tam! Pro pána krále, aby tak tam bylo napsáno, že jsem dělal v zámku kotrmelce! A heleď, jak ta cesta ubíhá! No, tys toho v zámku moc nenamluvila! Inu, holka k ničemuž!“

„Zato tys toho napovídal až moc. Počkej, ty dostaneš! Řek’ jsi ,Levounek‘ a dělal jsi kotrmelce.“

Kája neměl kdy odpovídat, protože koně uháněli teď cvalem, a oba museli držet košíčky.

Maminka hajná se už nemohla dočkat, zašla do lesovny. „Tak jsem celá nemocná, vzácná paní, když si vzpomenu, jestli ten náš chlapec na zámku něco neproved’!“

Ale paní lesní se smíchem odpovídala: „Žádná starost! Ten se neztratí! Zrovna jedou.“

Košíčky stojí v kuchyni na stole. Paní lesní stahuje s nich ubrousky a ukazuje hajné knížecí korunku, vyšitou nad písmeny.

„Musíme je poslat do zámku, jen je Týna přepere.“ Ale už slyší, že ne, že košíčky i ubrousek si mají nechat, a Kája žadoní: „Maminko, prosím vás, už půjdeme domů, už bych si vzal všední budničku.“

Ale maminka je zabrána do hovoru s paní lesní a Týnou, která pokládá na talíře dobroty ze Zdenina košíčku.

„Zdeňo, ty byly, viď? Ty se mi povedly,“ vyhrkl Kája.

„Copak se ti povedlo?“ ptala se maminka.

„No, kotrmelce, maminko, dělal jsem je — — —“

Ale maminka hajná už vykřikla: „Rány do hlavy! On tam dělal „kotrmelce! A tuhle v tom psaní jistě je výpověď. Pro pána krále,“ chytla hajná košík, „čeho jsme se to dočkali!“ —

Trochu chladný, ale přece jen příjemný večer leží nad samotami. Maminka hajná zavírá okna a říká tatínkovi: „Tak jsem se ti polekala, a zbůhdarma! Tolik vzácných věcí chlapec donesl, i jahody, ty veliké. Představ si, tatínku, povídal, že by jedna stála pětikorunu. Kdepak bych jednu snědla! Takové peníze! A ani kdyby halíř stála, nevezmu si. Však jsem to Kájovi řekla. Před sv. Janem Křtitelem nevezme žádná maminka, které dítě umřelo, ani kousíček ovoce do úst, protože zrovna v ten svátek chodí sv. Panna rájem a rozdává ovoce dětičkám. A která maminka před tím dnem jedla, její dítě nedostane nic. Matka Boží řekne: „Maminka ti to snědla.“

A Kája nato: „A vždyť jsem, maminko, neumřel! Anebo vám umřelo jiné dítě? Že se nepamatuji!“

„Tak povídám. Mně, díky Bohu, ne, ale sestře Anně z Borotic, a to je zrovna tak! Vezmi si tatínku,!“ podávala mu jahody a ostatní dobroty.

„Nechci, maminko, však se dětem zítra po všem jen zapráší. A celou pětisetkorunu že v obálce donesl? Pro pána krále, ani se věřit nechce! Uložíme to Kájovi na knížku, ať má památku, a knížeti pánu poděkuju sám.“

XIII. SVÁTEK PANA LESNÍHO.

„To byste, maminko, koukala, co je to za krásu v zámku,“ začal Kája po ránu při snídaní.

„A což, když jsi tam začal dělat kotrmelce v té kráse, to bylo něco!“ řekla maminka.

„Já je, maminko, nedělal v té kráse, já na trávníku. A povídala vzácná paní Jasnost, že si nás máte moc považovat, že jsme čiperné a zdravé děti.“

„Moc čiperné, to je pravda, a k jídlu nejvíc,“ vzdychla trochu maminka. „Včera se Zdeňa strefovala do krajáče. Povídala, že se tomu učíte v lesovně, a místo krajáče trefila dva talíře. A což chudinka Týna! Povídala včera, že jste jí navázaly na špagátek všecky kolíčky na prádlo, a co se s tím nazlobila, než to rozvázala!“

„A to my si chtěli asi na něco hrát a potom jsme na to zapomněli. Maminko, ale Týna není chudinka! Povídala vzácná paní, chudinka že je staré baby čepec.“

„Abys nezapomněl, Kájo, pro svou hloupou řeč, za tři dny má vzácný pán svátek. Víš, co to znamená?“ řekla maminka důrazně.

„A jé, maminko, to já vím moc dobře. Vzácná paní bude dělat dorty a máslové koláčky s rybízem, a čikuládu.“

„A ty budeš říkat gratulaci,“ dodala důrazně maminka. „Tatínek ji přines’ od pana řídícího. Heleď!“ vytáhla opatrně z knihy složený list, „je tuze krásná. Poslouchej!“

Maminka si sedla k oknu a začala:

„Vzácný pane!

Rok minul zas,

A já jsem přišel přát.

Dej Bůh vám všecko,

co jen račte ždát!“

Kája sebou trhl. To „račte“ se mu nic nelíbilo. Ani to vzácnému pánovi nikdy neříká. A což to „ždát“, to taky nic není. No, to se ta gratulace panu řídícímu moc nepovedla!

„Počkej, chlapče, je to moc drobně psáno. Už tak dobře nevidím,“ povídá maminka a dává papír blíž k očím:

„Kéž Bůh vám stálé zdraví dá,

to je ta vroucí prosba má.

Poslouchej, Kájo, teď je to tuze dojemné,“ pokračovala maminka ve čtení. Ale Kája už tu nebyl. Vyklouzl zcela tiše z otevřených dveří, jen tak kývl rukou na Péťu a už se rozběhl k lesovně. Kája si říkal v duchu: „Na to je ještě času! A Zdeňa jistě už čeká. Péťo, utíkej!“ Péťovi nemusel říkat dvakrát. Ani cestou nešli. „Maninou“ to vzali, už jen aby byli v lesovně. Vpadli tam jako vichr. Až se Týna polekala a Nero vydal ze sebe vítězný ryk, že se mu podaří zas jednou, když není uvázaný, s Péťou se pořádně seprat. Po pozdravu, mezitím, co se psi už proháněli dvorem, Kája hned zjistil: „A, Týna tluče cukr, a to ňák brzo. Až za dva dny je svátek vzácného pána.“

„Už umíš gratulaci?“ ptala se Týna.

„No, ani moc ne, jen mi maminka četla něco ,račte ždát‘, ani nevím, co to je. A to já se ještě naučím jako nic. Tlučete ráda cukr, Týno?“

„Moc ne,“ broukla Týna. „To je taková ,nic práce‘, škoda času. Ale vzácná paní nechce o ,prášku‘ z krámu ani slyšet. Říká: Kdo ví, co v tom je! Poběžíte asi hned po ránu do Lážova pro poštu. Vzácný pán čeká něco nutného. A tamhle je koláč, chceš, Zdeňa už přijde.“

Kája sedí na schodě u kuchyně v lesovně, ukusuje koláče a maminka hajná dočítá gratulaci. Trochu se jí chvěje hlas, když končí:

„Ať dlouho je nám zachován

náš milovaný, vzácný, pán!“

Skládá list. „Tuze hezky to pan řídící sebral, jen co je pravda! A ty, Kájo!“ rozhlédne se kuchyní. „Pro pána krále, on utekl! Zato se musí naučit dnes večer polovičku!“

To už Kája běží se Zdeňou pro poštu.

„Víš to, Kájo, že v každé obálce včera byla pětisetkoruna?“ ptá se Zdeňa, která, třeba mladší Kájí, má rozhodně lepší pojem o financích než Kája.

Ten zrovna brkl o pařez, ale hned na bolest zapomněl. „Co jsi povídala? Pětkoruna?“

„Ale pětisetkoruna! Pět stovek, řekla maminka.“

Kája se zarazil: „Safra, to je peněz! To já bysem si hned koupil pytel rozinek.“

Zdeňa zvolnila krok: „Já ne, já bych takhle ten kočár, co jsme v něm včera jeli!“

„Ju, ten by stál víc, s těmi péry. To asi naše maminka to ponese do záložny. Jéje, já bych to za nic nikam nedával. Heleď, už jedou od nádraží s károu. Poběž honem! A taky tam jde pan Stíbar. Toho já dobře znám. Ten nám dá psaníčka hned.“

Hned to nebylo. Musily chvíli čekat, než pan Stíbar jim dal psaní a noviny. Jak pospíchaly zase k samotám, vzpomněl si Kája: „Třebas kdybys dostala těch pět stovek a já taky, mohli bychom si koupit zámek a tuhle z těch novin bysme si našli kuchařku, když ty budeš muset vyžínat trávu. Našli bysme ten ,irsenát‘ a bylo by to jako nic.“

Pan lesní dočítá noviny, paní lesní si libuje, co teď Zdeňa sní.

„A to jen ten Kája,“ dodává pan lesní a jde do lesa.

V kuchyni paní lesní počítá nahlas: „60 dkg tlučeného cukru, potom 25, potom 75, a potom 12.“

Týna domývá nádobí a říká poklesle: „Vzácná paní, to to budu tlouct do rána.“

„A 28 dkg tlučeného cukru, 5 dkg a 22 dkg, tak, tady to máš napsané. Rozděl mi to na talíře, všude přidej papírek, kolik roztlučeného cukru tam je, a já si jdu prohlédnout zavařeniny.“

Děti sedí u malého stolku v pokoji. Na stole leží noviny tak, jak je pan lesní odložil.

„Taky bysme si mohli jednou přečíst noviny,“ prohodil Kája. Odhodlaně vstal a sáhl po novinách. Zdeňa div hubičku dokořán neotevřela a jen tak vzdechla: „Ty umíš už z novin?“

Zmizel jí Kája za otevřenými novinami. „Musíme se přece podívat, co je to ten ‚irsenát‘ na kuchařku.“ A četl: „No-ve-li-ri-li-sa-“

„Heleď, co je to?“ ptala se Zdeňa.

„To já nevím a neskákej mi do čtení! Teď jsem to ztratil. Vidíš, teď se mi obrátil list. Počkej, tuhle to snad je: „Hledá před-kal-kar-kal-ku-ran-tan-ta.“

Zdeňa se smála: „Jéje, ty koktáš jako strejček mydlářovic. Víš, jak byl tuhle u Štulců a chtěl barvivo do těsta ,Kokodák‘ a pořád říkal: ‚Ko-ko-ko-ko‘, a pan Štulc povídal: ,Pane Štégl, snad tu nechcete snášet‘?“ Zdeňa se upřímně smála.

Kája sbíral se země vypadlé listy: „Čtu, jak to tu je, a zas jsem to ztratil. Počkej, tuhle je to! ‚Vaselína‘, a to není to. Heleď, tuhle stojí ‚revír‘. To aspoň víme, co je,“ zachytl Kája poslední slovo ve větě: „Těžba uhlí v ostravsko-karvinském revíru“ a hned slabikoval dál bez ohledu na odstavce z Národního hospodáře: „Rak-kre-dit-ka. Pož. sev. dr.-kar-kar-kar-bo-rundum.“

Zdeňa už seděla na stoličce, držela si bříško, a jen se smála.

V tu chvíli ozvala se paní lesní mezi dveřmi: „Stojím tu už hezkou chvíli a pěkné věci slyším! Panu mydláři Štéglovi se posmíváte, že koktá. Však když se budete koktavému posmívat, budete koktat taky. Pan mydlář koktá jen proto, že ho Pán Bůh trestá, že nenechá nikoho na pokoji a každému se posmívá. Je to zlý člověk, já vím, ale smát se mu nesmíte, aby taky vás Pán Bůh nepotrestal. To je strašná věc tak koktat a každému pro smích, to byste chtěly býti také vy? A od které doby takoví ,cápkové‘, jako jste vy, berou do ruky noviny? Na ty máte ještě hromadu času. Koukejme se! Noviny! Pár pohlavků takovým dětičkám!“

„Vzácná paní, to my jsme jen hledali irsenát na kuchařku. Včera povídal pan vzácný Jasnost, že mají kuchařku z novin z irsenátu.“

Paní lesní stiskla rty, noviny Kájovi vzala z rukou, každý dostal na cestu žderchu do zad a připomenutí: „Za tři dny je u nás svátek. Umíte gratulaci?“

Děti jdou pěšinou: „To je tu smutno. Zpívá málo ptáků, ještě je brzo z jara. Anebo je tak smutno, že se musíme učit gratulaci. A jéje, naše maminka mi ji zrovna četla, když jsem utek’. Třeba ani nemusíme jít hned teď k nám.“

„Já už umím kousek,“ chlubila se Zdeňa.

„Tak začni!“

„Drahý tatínku! Já malé poupě — já sedím v koutě —“ ‘

„A jéje! Tuhle s tím poupětem bude už umět i náš Péťa. Já bych ji neříkal za nic!“

Zdeňa se trochu urazila: „Jen aby ti nebyla dobrá! Najednou se lekneš, a je to!“

„Á, tady je Kája!“ zavolala maminka hajná. „Kdopak ti dovolil utíkat, když jsem ti četla gratulaci, co? Teď hezky domů, a budeš se učit! Zdenička půjde s tebou. Taky může chvíli sedět!“

Maminka předříkává:

„Vzácný pane!

Rok minul zas,

A já jsem přišel přát.“

Kája opakuje, až to umí. Pak maminka předříkává dál:

„Dej Bůh vám všecko,

co jen račte ždát!“

Kája škobrtne: „Maminko, téhle řádce se nenaučím. Co je to — žďát? Já se musím smát, když to slovo slyším.“

„Tak jen se moc nesměj! A ždát — to je jako žádat. Ždát, ne žďát!“

„Jéje, teta!“ řekla Zdeňa, „vy jste zrovínka teď taky řekla žďát.“

„Protože mne pořád mýlíte. Kájo, opakuj!“

„Protože mne pořád mýlíte,“ opakuje Kája.

Maminka vstane a mlčky položí proutek na stůl.

„Teta, prosím vás,“ vchází Týna, „nemohla byste jít hned k nám?“

Kája radostně si oddechl, Zdeňa vyskočila.

„Hned, Týno, a na dlouho?“

„Ale ne, jen na chviličku! Dvě slepice mají tipec, já jej ještě neumím stáhnout.“

„A tak to bude za chviličku; Kájo, Zdeňo, vy tu počkáte! Jsem tu hned! Kdepak se mi zas povede dostat vás pod střechu. Už běžím, Týno! Kájo, ty si zatím opakuj ty čtyři řádky! A ty, Zdeničko, ty se třeba uč taky!“ A už obě odběhly. Chvíli je ticho.

„Ju, naší mamince se to řekne: opakuj! když už ani nevím, jak to začíná! A co by ses tomu učila ty, když budeš říkat tu ,poupětovou‘?“ Dostává nápad: „Anebo heleď, Zdeňo! Udělám ti bouchačku z rákosu, mohla by ses naučit té mé gratulaci a já bych říkal: ,Já malé poupě‘. To já umím jako nic.“

„A smál jsi se, že už ji bude umět i vás Péťa. Ani mi nenapadne! Jen se uč ,račte žďát‘! To bude náš tatínek koukat!“

Ale Kájovi se do učení gratulace nechtělo ani trochu. Ještě bude vyjednávat. „A to já jsem řek’ jen tak. Kdepak náš Péťa! Ten by se tomu ani nenaučil!“

„I jen si říkej tu svou!“

Kája vzdychal: „A to je doba, že maminka nejde! To aby měly tipec všecky slepice. Anebo snad se udělal po cestě Týně?“

„To by se měl spíš udělat tobě,“ zahlaholil u okna pan lesní. „Došlo mi kouření, musíte doběhnout k panu Kalbíkovi.“

„To je moc dobře, vzácný pane! Kdybych byl holka nebo naše maminka, tak byste to neřek’. Víte, vzácný pane,“ šeptal Kája, „my tu máme čekat na naši maminku, až se vrátí z těch tipců. A když já ani nevím, co je to ,račte žďát‘.“

„Jéje, tatínku, my to nesmíme před vámi povídat, že se učíme gratulaci, a on by to hnedle řek’,“ zlobila se Zdeňa.

„A tys to dořekla,“ smál se pan lesní. „No, vám tak svěřit tajemství, to by si člověk dal!“

„To není, vzácný pane, ,sjeřil tajemství‘, to je gratulace.“

„A už běžte do Lážova!“ zas hlaholil pan lesní. „Tuhle máte lístek a peníze. Mamince hajné to řeknu.“

A tak už byl zas druhý den, a Kája pořád jen uměl tři řádky. Jak začal „co jen —“, s místa nevěděl.

Tatínek dostal nápad: „Tak tu řádku vynecháš.“

A do večera uměl Kája ostatní. Maminka sice řekla, že to moc dobře neumí, ale večer přece svázala velkou kytku fialek, tatínek přinesl z lesa kapradí, inu, maminka hajná taky se vyznala, a kytka byla „jedna radost“.

Třetího dne po ránu Kája v nedělních šatkách s kytkou v ruce čeká na tatínka. Ten si taky obléká nedělní „liveraj“. Maminka běžela s gratulací nejdřív. Pan lesní si potrpěl na oslavení svátku, a přišel gratulovat, kdekdo byl na samotách. Maminka udílí poslední rady a pokyny: „Tatínku, kdyby se Kája zajík’ u té poslední řádky, napověz mu! Začíná to dál: ,Kéž Bůh vám stálé zdraví dá!‘ A ty, Kájo, hezky pomalu a hlasitě! A pozdravujte rochotského a ostatní! Kájo —!“

Ale Kája už uhání napřed. Nejradši by si tu gratulaci odbyl, než přijde tatínek. Ale kdepak! Teprve mluví strejček šafářovic, potom teta, no, Kája se staví před pana lesního, zrovna když vchází tatínek, a spustí:

„Vzácný pane!

Rok minul zas, a já jsem přišel přát.

Dej Bůh vám všecko — všecko —“

Kája je v rozpacích. V tu chvíli zdvíhá černé oči: „Vzácný pane, teď je ta řádka, co řekl tatínek, abysem ji vynechal. A teď mi má napovědít.“ Obrací se k tatínkovi, ale ten opravdu zapomněl. Marně vzpomíná. Pan lesní už chce Káju pohladit po hlavě a říci, že ví, že mu přeje to nejlepší, když Kája spustí:

„Dej Bůh vám všecko! Já malé poupě…“

No, to odříkal znamenitě, a kdo tu byl, musil se smáti, jak si Kája pomohl. Jak doříkal, obrátil se na tatínka: „Vy jste to také zapomněl, tatínku? A to je dobře! Aspoň se nebude maminka zlobit. A jak se to hodí, že padl ten svátek na neděli!“

Otevřely se dveře a šla Zdeňa. Taky nesla fialky a hned spustila:

„Drahý tatínku!

Já malé poupě, já stojím v koutě —“

„Počkej, Zdeňo,“ vyhrkl Kája, „tu poupětovou už vzácný pán dnes slyšel. Jestli neumíš jinou, tak můžeš přestat!“

To byl tatínek hajný rád, když hlučně vešel pan Štulc a za ním ještě několik pánů z Lážova. V nastalém ruchu vyběhl Kája a za ním Zdeňa do kuchyně.

„Maminko, on tuhle Kája,“ začala plačky Zdeňa.

„Je tatínkův svátek a k tomu neděle. Žádný pláč a žaloby. Tamhle si sedněte k malému stolku, dostanete snídani! Dnes půjde tatínek na ,velkou‘, zatím připravím pánům svačinu.“

Dobroty na malém stolku rázem děti usmířily.

„Tys menší,“ řekl Kája, „tak máš taky jistě menší ledviny, musíš si brát jen menší kousky,“ rozděloval Kája pamlsky. Týna ještě přinesla talíř: „Ať máte ode všeho! Tuhle jsou preclíky k pivu!“

„A ty já nechám naší mamince,“ hlásil Kája. „Jak je to k pivu, tak to bude jako utrejch. Těch si ani nevšímej, Zdeňo! A čikuláda je moc dobrá, viďte, Týno?“

Ta už jim honem nesla novou várku. No, snědly toho děti!

Až Kája prohodil: „Svátek a takové ty ,trachtace‘, jak říká naše maminka, jsou tuze dobrá věc, jenže vždycky po nich bolí bříško, jako mě zrovínka teď. Už toho, Zdeňo, nech! Budeme jíst zase až zejtra ráno.“

„Zlaté oči,“ smála se paní lesní od plotny, „které vás uvidí jíst až zítra ráno. Jen až přijdete v poledne z kostela!“

Svátek se panu lesnímu povedl jak náleží. Po „velké“ i pan farář s panem řídícím přišli mu stisknout ruku a popřát „dlouhých let a zdraví“ a tak dál. I kníže pán poslal mu gratulaci, a paní lesní se oběd znamenitě vydařil. Pivo bylo, řekl pan lesní, „jako křen“, a Kájovi to bylo hrozně k smíchu. Hned povídal Týně: „Ju, jako křen! Ten pálí a čpí, leda jako utrejch. Jak jen to někdo může pít!“

Ale Týna zrovna upíjela ze sklenky: „Kdepak utrejch! Jako malvaz, Kájo!“

„Ju, marvaz! Naše maminka nikdá nelže a říká ,utrejch‘.“

A což když po obědě přišla lážovská kapela a spustila rovnou na dvoře! Paní lesní s Týnou se mohly uběhat, jak honem sháněly pohoštění pro ně. Vzácný pán se spokojeně usmíval: „Tož, páni muzikanti, ještě tu mou zamilovanou!“

A oni hned začali:

„Muziky, muziky, vy pěkně hrajete…“

Teta Šafářovic táhla za sebou Marjánku: „Poběž, děvenko, poběž! Budeme dělat tany-tany-tanyny,“ ale Marjánka se dala do pláče, a Kája ji vzal za ruku a povídal: „Pojď, Marjánko, budeme dělat ,Hejsa, hopsá, do Brandejsa‘!“

Zdeňa ji chytla za druhou ručičku a Marjánka se usmívala jen což a poskakovala jako kozlátko.

Byl obdivuhodně teplý den. Páni muzikanti posedali na lavičkách na dvoře, a když se posilnili, znova začali hrát.

Pan lesní šel pro paní do kuchyně: „Maminko, není to nic platno, musíme si skočit!“ A už se točili. Hned potom postavil se pan lesní před maminku hajných, poklonil se a řekl: „Smím prosit, teta?“

Maminka se červenala a upejpala, ale přece šla. Kája měl i hubičku pootevřenou, když viděl tatínka, jak se uklání před vzácnou paní a říká: „Smím prosit, vzácná paní?“ Týna chytla šafáře, šafářka toho muzikanta, který místo hraní trunčil.

Kájovi oči jen svítily. Poklonil se před Zdeňou a řekl: „Smím prosit?“

A Zdeňa řekla: „Ju!“ A taky se děti motaly mezi ostatními. Inu, veselo bylo, tuze veselo, ale zdravě veselo. To se ví, že dětem se zamotala hlava a švihly sebou. Ale to všecko bylo k smíchu. Nakonec odměnil pan lesní hudebníky peněžitým darem. Paní lesní nalila každému stupečku jalovcové. Oni zahráli „Loučení“ a už šli.

Samoty ztichly, děti spaly. Pan lesní dostal dnes výjimečně tři stupečky jalovcové, pak řekla paní lesní: „A už dost, tatínku! Už půjdeme spát!“

A pan lesní si zaliboval: „To se mi vydařil sváteček, maminko, co? A ta jalovcová tobě.“

Maminka hajná vykládá tiše tatínkovi: „Vidíš, tatínku, taky jsem dnes křepčila jako svobodnice. Ani se to snad nesluší pro mne, ale když vzácný pán mne tak vyznamenal!“

„Však ti to, maminko, slušelo, jen co je pravda! A tanečnice jsi bývala náramná.“

„Jenom že si myslím, tatínku, aby ten náš chlapec zítra neřekl: „Jéje, maminko, vy jste včera rejdila!“

Ale náš chlapec usínal dokonale spokojen. Moc se mu maminka líbila. „Je ze všech na světě nejhezčí,“ řekl si.

Vykulil se měsíček, usměvavý, běloučký. „To se poved’ vzácnému pánovi svátek,“ povídal hlasitě. „Na konec tři stupečky jalovcové dostal. Péťo, Nero, kdepak jste, strážcové samot, že mi ani ,krátkou noc‘ nepřejete?“

Nejdřív se ozval Nero z lesovny: „Vyved’ se, vyved’, měsíčku, ale naše uši nejsou zatíženy na tu lidskou muziku. Nám tak nejlépe větříček zazpívá, meluzina zahučí, vrcholky stromů nám povědí, co se na světě děje. Ale muzikanti, lidští muzikanti, měsíčku, ti nám do smrti nezahrají písničku, při které bychom se usmívali. Inu, psí uši a lidské uši, to je něco jiného! Nám leda cvrček hezky zahraje, lesní holub zavrká, kos zahvízdá písničku nejkrásnější. No, jen když se svátek vyved’! Slyšíš? Kamarád z lesovny se hlásí. Krátkou noc, měsíčku, však jsme se také dobře poměli!“

„Krátkou noc,“ opakoval měsíček a odpovídal i Nerovi i Péťovi!

XIV. PRAŽÁK V HAJNOVNĚ NA LETNÍM BYTĚ.

„Co říkáš, tatínku,“ řekla květnového večera maminka hajná, „abychom na prázdniny pronajali přístěnek některému z Pražáků. Byla tu dnes teta pekařovic a povídala: ,Tóno, to bych vám dohodila partaj! Moc velkej pán! Něco jako ještě víc než profesor. Sám, starý mládenec, moc dobře vám zaplatí. Byl v Lážově, líbí se mu tam, jenže je tam moc hluku. To víš, těch aut od božího rána! Byl taky u nás, jenže my už Pražáky máme, tak se poptával, jestli by tu nebyl někde sebeskrovnější pokojík, jen kdyby tam bylo čisto a bylo to na samotě, ale zase ne daleko od města, prý k vůli poště. Hned jsem si vzpomněla na vás! Dobrých by vám bylo hezkých pár penízků, a ten pokojík máš pořád jako klícku. Ovšem taky ke stravě. Rád by pokrmy z mléka, zeleninu, no, hlavně mléko, máslo a domácí chléb.‘ Co říkáš, tatínku? Víš, nejvíc bych se bála toho vaření. To víš, takový pán!“

Hajný rozmýšlivě si nacpával faječku: „To máš tak, maminko! Dobré by to bylo, tuze dobré! Řekněme, kdyby za dva měsíce nám dal stokorunu za byt a kdybys mu počítala za celodenní domácí stravu 6 K denně, to máš 60 x 6, to je 360 K za dva měsíce. Pro pána krále, toť by bylo peněz! Já bych tuze rád přikoupil jednu kravku, toť by byl základ na ni. Toť by bylo 360 korun, maminko, hnedle na čtyři stovky. To by přece jen bylo moc!“

Maminka se zasmála: „A to v Lážově dostanou i 200 korun za měsíc a obědy po osmi korunách, snídaně, svačiny, večeře zvlášť, mléko zvlášť. A taky by si mohl vypít mléka, kolik by chtěl.“

„To bych ani nechtěl, maminko! Však si každý musí zasloužit svůj plat a ani takový pán nemá na vyhazování. Víš co? Řekni tetě, že to zkusíme. Jestli bude ten pán spokojen. A zítra pokojík uchystej!“

„Budu tedy musit ráno vzkázat tetě, že to zkusíme. Ten pán by přijel už v pondělí.“

Druhého dne chtěla začít s úklidem pokojíku, ale nemohla tam najít práci. Podlaha byla jako vál, nikdež ani prášku, ani pavučiny. A vida, tamhle u okna, ale to se sem musil dostat až dnes — tam se usadil pavouk sekáč. Kdyby to byl křižák, toho by opatrně sebrala a vystěhovala oknem. Sekáče však zničí. Ale pavouk se nechtěl dát jen tak chytit.

„Co to, maminko, honíte?“ ptal se Kája. „Á, sekáče!“

Maminka ho přece jen chytla do hadru, a už bylo po něm. „To víš! Budeme tu mít pána na letním bytě, musí tu být jako v kapličce!“

„A jéje! Pána! To jako pana ‚lufťáka‘, jak říká teta pekařovic. A to bude tady také spát?“

Ale maminka nebyla moc dobře naladěna, protože řekla: „Ne! Spát bude pod borovicí!“

„A jéje, což když bude pršet?“

„Tak si roztáhne deštník,“ řekla maminka, která pravé teď zpozorovala, že na sněhově bílých povlacích zanechala moucha svoje stopy. Hned povleče jiné. Copak by si ten pán pomyslil? A tyhle po neděli vypere.

„To bude ten pan lufťák taky u nás jíst?“

„Prosím tě, dej pokoj! Ještě tu není. Nebude u nás jíst, ne! V poledne si lehne na zahradu, otevře hubičku a nalítají mu do ní mouchy,“ trochu zlobně stahovala maminka povlaky, které zrovna před třemi dny natáhla.

Kája se vytratil. A to je dobře, že je dnes čtvrtek. To jsou noviny! Už aby to věděli v lesovně! Škoda, že musí čekat, až se ho na něco vzácná paní zeptá, že to nemůže honem vypovědět. „To se nesluší,“ řekla maminka, „vykládat to, nač se nikdo neptá.“ A vida, dnes ani čekat nemusel. Vzácná paní, jen začal pozdravovat, hned řekla: „Copak dělá maminka? Moc bych ji dnes potřebovala mísit chleba. Týna musí na Dobříš a já to sama nezmohu.“

„A to, prosím, maminka přijde. Teď zrovna honila ‚pabouky‘ z pokojíčku. Budeme mít pana lufťáka. Bude spát pod borovicí a v poledne si lehne na zahradu, otevře hubičku a budou mu tam lítat mouchy. Čtvrťáci se učí o hmyzožravcích, tohle bude pan muchožravec. Co myslíte, vzácná paní, kolik much mu asi sletí do hubičky na oběd? Tak se moc těším, až přijde. Bude u nás veseleji.“

„Prosím tě,“ smála se paní lesní, „tobě na tom záleží, jak je u vás. Vždyť jste pořád venku!“ —

Pan Jiří Karbulka byl velice potěšen, když slyšel od tety pekařovic, že by Maříkovi byli ochotni ho vzít na letní byt. kvůli tomu zůstal v Lážově, aby jel s určitou přípovědí. Chtěl si tam hned dojít a dal si ukázat cestu.

Kája se Zdeňou zrovna v hajnovně svačili; proto bylo tam ticho. Pan Jiří Karbulka chtěl vlastně studovat na profesora a do dneška si zakládal na vybrané mluvě. Jak vzal za dvířka u dvorku, Péťa se rozštěkal a hajná honem vyběhla; pan Karbulka zavolal hlubokým hlasem: „Dobrého dne přeji. Jsem soukromník Jiří Karbulka. Přicházím dohovořit se o místnosti, kterou hodláte pronajati. Malých dětí anebo cokoli takového nemáte? Trpím hlukem, ticha mi třeba. Nuže, paní hajného, nemýlím-li se, jste vy. Odpovězte mi krátce a věcně!“

Safra, maminka hajných se trochu polekala. Jakže to řekl ten pán? „Paní hajného.“ No, tatínek by mu dal! Pánem v domě je vždycky on! Ale poklonila se a řekla: „Pěkně vítám na samoty! Jsem hajná Maříková!“

„Oh, to nikterakvěk! Jakým medle způsobem vy byste byla hajná? Chodíte snad s puškou do lesa? Hájíte snad knížecí majetek? Řku vám: paní hajného jste, nikolvěk hajná. A dále?“

„Malé děti nemáme, prosím, jen chlapce už většího, ale Zdeňa pánovic je jako naše. Drůbeže máme dost!“

„O, cizí vám rodná řeč! Neříká se ,malé děti nemáme‘, alebrž ‚malých dětí nemáme‘. A co to, probůh, za výraz ‚pánovic‘? Ó, upadá řeč mateřská!“

Maminka nevěděla, co říci. Kája zrovna dopil mléko, chytil Zdeňu za ruku a vyběhli ven.

„A, pěkně vítám, to jsou k nám hosti! Tak se u nás posaďte abyste nám nevynesl spaní! To je jistě pan lufťák, co bude spát pod borovicí a polykat mouchy. Vzácný pane, to by bylo lepší jít na komáry, těch je tu víc.“

„Ó, co to slyším? Patrně váš syn? Ó synu otcův, příliš prudkou jeví se tvá řeč! A ani nechápu, ale líbí se mi tu. Kde medle místnost pro mne určená?“ Jak se rozhlédl pokojíkem, oči mu zasvítily. Podíval se oběma okny. „Je třeba uspořádat nepoetickou stránku věci. Nuže, medle, platit mnoho-li mám?“

„Tak jsme si myslili, vzácný pane, nebude-li to moc snad padesát korun?“

„S celým zaopatřením medle, či něco zvlášť?“

„Tak ne, prosím.“

„Nuže, zdehle jsou peníze. Vrtí se vaše hlava? Tedy snad za týden padesát korun z bytu? Toť příliš laciné. Toť nelze.“

„Myslili jsme za měsíc.“

„Nemožno! Zdehle jsou peníze za měsíc. Jísti budu s vámi. Ždámť si stravy mléčné, zeleninové, mléka, chleba doma tvořeného et cetera.“ A položil na stůl šest krásných stoveček, jen se zelenaly.

Kája blaženě vzdychl a už uháněl se Zdeňou k lesovně. „Vzácná paní, už tam je. A peněz dal mamince, to si snad koupíme jarmark i s kramáři. Říká mi ,synocůf‘ a má nejspíš dceru. Povídal ,e céra‘. Říkal naši mamince, že je paní hajného zdechle mechle,“ vypovídal Kája jedním dechem.

„No“, smála se paní lesní, „to teď budeš musit doma mlčet.“

Kája posmutněl a začal uvažovat o tom, jestli to dokáže. Přikusoval k myšlenkám buchtu. Po chvíli někdo zaklepal.

„Dál!“ řekla Týna. Dveře se otevřely a v nich stál pan Jiří Karbulka: „Neříkáme ,dál‘. Mohlo by to být vcházejícímu pokynem, aby odešel dál od prahu vašeho. Správný pozev k vejíti je: ,Vstupte!‘ Pardon, jsem Jiří Karbulka, soukromník.“ Obrátil se na paní: „Vy patrně paní lesního. Zdehle,“ ukázal na Týnu, „snad dceř? Pan lesní dlí mimo dům? Rád bych zvěděl, kterými cestami může kráčet noha má.“

Paní lesní měla pevně stisknuté rty, Týna zmizela a Kája se ujal slova: „A to, prosím, pán bude kráčet jen po jedné noze? A tady se smí všude, jen když nebudete dělat ohníčky a šlapat v kulturách. Tohle je vzácná paní, a Týna tady pere a uklízí. Teď se jistě směje za dveřmi, protože jste myslil, že je to zdechle mechle ,céř‘. Ona, prosím, pane, ani neví, co to je.“

Paní lesní se přemohla: „Račte jen chodit, kudy libo. Procházky tu jsou krásné a ticho úžasné.“

„Neříkáme o tichu, že by bylo úžasné, paní lesního, nýbrž velkolepé. Zdehle ten hošík je poněkud zanedbaný ve výchově, svědčí o tom jeho nesprávná mluva a poněkud unáhlené úsudky. Přeji dobrého dne!“ Odešel.

Paní lesní strčila děti do druhého pokoje k Týně a šla za nimi. Tam teprv jak náleží se dala do smíchu: „A to je podivín. No, pomoz Pán Bůh! Ten nám tady dá co proto! A Kájo, tys to dostal! Ale nic si z toho nedělej! Za chvíli řekne, že jsme všichni zanedbaní. Kampak na nás lesáky s takovou vybranou řečí? No, může být jinak dobrý člověk, ale já bych si s ním moc dlouho povídat nemohla.“

„A tuhle zdechle mechle céř taky ne,“ řekl Kája a díval se na Týnu. Ta už se nesmála: „Vzácná paní, do mne by moc dlouho nemluvil! Já bych řekla: Pane Karbulka, já nemám kdy!“

„Jak jste to povídala, Týno? Pan Karbulka? A jéje. Tak je to napsané na Holečkovic zdi. Tam stojí také ,karbulka‘. Povídal pan řídící, že se říká ,karbol‘.“

„Tož běžte zase trochu ven!“ pobídla je paní lesní.

„Jíst nedostaneme nic?“ ptala se Zdeňa, kterou pan Karbulka moc nezajímal.

„Jíst?“ divila se Týna. „Zas už byste jedly?“ Dala jim kus karásku a děti vyběhly. To se podivily, když přišly do hajnovny a viděly na chodbě postavený stůl z pokojíka, skříň, šicí stroj a židle. „Jéje, maminko, snad se nebudeme stěhovat?“ ptal se honem Kája.

Tatínek mu povídal potichu: „Nekřič! Ten pán si tak přál. Dá si dovézt dnes svůj nábytek, že je zvyklý svému pohodlí. Zaplatil tolik peněz, že mu ve všem rádi posloužíme. Jděte naproti. Z nádraží už věci přivezou!“

Vzaly to trapem. Dva páry bosých dětských nožiček, do tmava opálených, ztvrdlých na „podešvičkách“, jak říkal Kája, rozběhlo se úprkem k Lážovu.

„Vidíš? Tamhle! Veze to pantáta Fichtlovic.“

Na valníku byl složen bílý proutěný nábytek — dva koše a něco, o čem naprosto nevěděly, co by to bylo. V neforemné bedně něco velikého. Pantáta Fichtlovic vyndal faječku z úst, rozmáchl se jí a odpověděl na otázku dětí: „Piámo,“ a zase kouřil dál.

„To ani není,“ řekla Zdeňa. „To já přece znám.“ A předbíhaly vůz…

Pan Karbulka přišel, sotva zastavili u hajnovny. Proutěná křesla byla jako z cukru, a za chvíli stála v pokojíku. Z velkého balíku rozběhly se po zemi koberce, do postele byla dána drátěná vložka a na ni žíněnky, pak teprv maminky hajných běloučké peřiny.

Za pomoci šafáře vytáhli z bedny — pianino. Jak je postavili, zeptal se pan Karbulka: „Nechci nikterak obtěžovati. Budu hráti pouze v nepřítomnosti všech členů rodiny. Zdehle, prosím!“ zaplatil dobře od dovozu i skládání. Obrátil se ještě mezi dveřmi: „Mléka-li možno obdržen této chvíle studeného, nesbíraného, nesvařeného litru půl?“

Maminka hajná si to honem přeložila do obyčejné řeči a už nesla ze sklepa v bílém, vysokém, půllitrovém hrnečku mléko. Pán si nejdřív mléko prohlédl, pak k němu čichl, okusil, polkl, několikrát pootevřel a zavřel rty, pak zakýval spokojeně hlavou, přisadil hrneček ke rtům a pil. Vypil všecko najednou a řekl: „Výborné!“

Kája pošeptal Zdeně: „Pane, ten umí táhnout jako starý Vinkler.“

Pan Karbulka nechal otevřené dveře, otevřel koš s prádlem, vyndal ubrousek a otřel jím rty: „Míchané-li vejce s pažitkou a květákem možno obdržeti k večeři? Rázem sedmé se dostavím.“ A zavřel dveře.

„Vidíš, maminko,“ řekl hajný s úsměvem, „míchané-li a dokonce s karfiolem! Jakpak to uděláš, co?“

Hajná se chvíli zamyslila. Pravda, květák dávala do polévky a někdy tatínkovi uvařila jen tak. Posypala žemlí a omastila máslem, někdy taky dětem kousky osmažila. Ale s vajíčky? To ani neví. A rázem sedmé večeři, řekl pán.

Tafraporte, na samotách si na to „rázem“ moc nepotrpěli. Večeřelo se, když bylo jídlo hotovo nebo přihřálo, a na hodiny žádný ani nemrkl. V zimě večeřeli někdy v pět, v létě někdy v půl deváté. Podle toho, jak bylo práce. Hodiny jim taky šly všelijak. „Kukačky“, říkal tatínek, „ty jdou podle plotu.“ Budíček tikal, jen když ho postavili na hlavu. Ale jen tikal, nešel. Ručičky pořád ukazovaly sedm. Pan lesní říkal: „To je náramně dobrý stroj. Z nás všech už bude prach, a tenhle budíček, postavený na hlavu, pořád bude tikat a pořád bude sedm.“

Jenom tatínkovy hodinky šly dobře.

„Tatínku, prosím tě, kolik už je?“

„No, maminko, chystej večeři! Už je šest pryč.“

„Pro pána krále! Karfíol je ještě na zahradě!“ Honem pro něj běžela.

Přišel pan lesní se Zdeňou, která se hned ptala: „Teta, budete dělat něco smaženého k večeři?“

„Vzácný pane,“ stěžovala si hajná, „ten pán chce večeři rázem sedmé a míchaná vajíčka s květákem.“

„No, však to bude,“ řekl pan lesní, a kdyby ne, však váš budík ukazuje pořád sedm. Až to bude hotovo, zavolejte pána, ukažte mu budíka a bude dobře!“

Kája potom sděloval své dojmy v lesovně: „Taky, vzácná paní, hubičku si utíral tím — tím — tím —“

„No, servítkem,“ řekla Týna. „Ještě dělej, že nevíš, co to je! Páni mají servítky na stole vždycky. To víš, vám je nedáme. Vy byste si do nich utřely snad i nosíček. Máte dost utěrky!“

Kája se náramně smál tomu „servítku“ a vzácná paní řekla: „No, Týna chtěla říct ,ubrousek‘. To je řečí!“

Kája honem ještě pověděl, že má taky „piamíno“, a paní lesní řekla, že „pianino“, to že je místo piana, jenže nezabere tolik místa. Kája tvrdil, že strejček Fichtovic povídal: „Tak vida, je to těžké jako hrom a je to muzika.“ A ten pán řekl, rázem sedmé aby byla večeře.

Paní lesní taky hned řekla; „A to ,rázem‘ si bude musit na samotách odvyknout! Kdepak u nás ,rázem‘! Večer se jí, kdy má kdo hlad, anebo když je uvařeno.“

Maminka hajná už měla květák uvařený.

„Co teď s tím?“ myslila si. „No, Pánu Bohu poručeno! Ten řekl ,míchané-li s květákem‘, tož to smíchá a bude to.“

Děti přebíhaly v průseku, když vešel pan Karbulka. Na stole ležel bílý ubrus. Inu, maminka hajná to vyšňořila. V široké sklenici vonělo zahradní kvítí, na bílém prkénku ležel vonný chléb, příbory se leskly u talíře. Pán přeběhl očima stůl: „Paní hajného, doneste talíře pro muže, pro sebe a synka! Či-li snad ono děvčátko taky s vámi pojídá?“

„Taky, taky, prosím. Je jako naše. Jenže nevím, aby děti neobtěžovaly.“

„Nikterakvěk!“

Maminka s těžkým srdcem děti zavolala a na chodbě dala Kájovi žderchu: „Ani nepípej a slušně jez! A ty, Zdeňo, taky!“ I hajný vcházel. Maminka trnula úzkostí, ale tatínek jen pověsil flintu, ukázal dětem, kam si mají sednout, zůstal stát, pokřižoval se a krátce se pomodlil. Děti jen udělaly křížek a koukaly, co se bude dít. Pán se rovněž pokřižoval, pomodlil, sedl a nabral z kastrůlku, který stál na talíři a byl ovinut bílým ubrouskem. Ochutnal, kývl hlavou a jedl. Kája si nemohl odepřít svoje podivení: „Jéje, naše maminka má taky servítky!“

Ale hajný, který si nabral z misky opečené škubánky, honem začal: „Bude se tu pánovi líbit?“

Zdeňa měla chuť na vysypané brambory, které měla na talíři hajná: „Já si, teta, vezmu, ju?“

„Dojez dřív polévku, Zdeňo!“

Pán si přibíral. Zřejmě mu chutnalo.

„Bude třeba dětí si více hledět. Nevyjadřují se správně.“

Kája vstal a podíval se do kastrůlku. „Jéje, vzácný pane, vy už jste toho sněd’!“

„A nikolivěk, nejsem ještě syt,“ řekl pán. „Chutná mi výborně. Paní hajného, mléka-li asi litr mi přinesete? Povedu záznam o zkonsumovaném mléku, po týdnu zaplatím.“

„A jéje, vzácný pane, to ještě vypijete litr mléka? Počkejte, to vás bude bolet bříško!"

„Jdi od stolu, neumiš-li se slušně chovat!" řekl tatínek. „A za tu prostořekost si to vyřídíme potom.“

„Toť nesprávné, pane hajný! Zdehle moje metoda: Synu otcův, není třeba vyjadřovat se tak vulgárně. V takovém případě říkáme: Možno, že požitím většího množství mléka mohla by vzniknout porucha na zdraví.“

Kája už nemohl vydržet, aby mlčel. Nejdřív ovšem vysvětlil tatínkovi, že nemůže od stolu, když ještě nedojedl, a potom se obrátil k pánovi: „Já, prosím, nic nevím, co říkáte. Ani není vurgární bolení bříška. Porucha taky žádná v bříšku není. Pan řídící říká, že je porucha v počasí a ne v bříšku.“

Tož pan Karbulka byl se svou metodou u konce. Pustil se do mléka a zdálo se, že je mu tak trochu ulehčením, když děti odešly. Hajný šel znovu do lesa, maminka po své práci. Pan Karbulka do pokojíka. Zaliboval si v čistém, provoněném pokoji. Zdvihl víko pianina, dotkl se zlehka kláves a otevřel dveře do chodby: „Paní hajného, rušit-li nebudu klidu vašeho?“

Ale hajná řezala kravičce píci.

Tichounký nápěv sladké písničky vyběhl oknem do lesů. Kája se honil se Zdeňou. Udýchaný, s krůpějemi potu na nosíku i čele se zastavil, položil prst na rtíky a pohrozil Zdeně. Nejkratší cestičkou byly děti pod okny. V tu chvíli nebyl Kája k poznání. I dech zatajoval, jak poslouchal. „To je písnička!“ liboval si v duchu. „Takovou strejček flašinetovic nemá, kdepak! Ta by se ani do flašinetu nevešla.“

Pan Karbulka dohrál. Vyložil se z okna, a v tu chvíli slyšel dlouhý povzdech a viděl děti.

„Pročpak vzdycháš, synu otcův? Čili hudba tě jímá? To známkou by bylo srdce dobrého.“

„Vzácný pane, ,synocůf‘ nejsem, ani mne nic neujímá, ale umíte moc krásně hrát, jen co je pravda. Umí taky vaše ,céra‘?“

„Co by? Jak by? Nemám choti ni dcery milené.“

„Ju, vždyť jste včera povídal, že přijde taky i ta ,céra‘!“

„O, nikterakvěk! Já řekl latinsky ,et cetera‘, což jest ,a tak dále‘.“

„Já vím, vzácný pane, malým klukům se leccos povídá. Ale céra je céra a ne atakdále! Teta pekařovic taky říká: ‚Radš pět kluků než jednu céru! ‘ A až budete hrát, zase přijdeme.“

Vtom mu bleskla hlavou myšlenka. Obrátil se k oknu: „Tak že umíte latinsky? Tak ,Dominus vobiscum‘.“ (Kája chytal v kostele ministranci.) A pan Karbulka řekl: „Et cum spiritu tuo.“

„Kája: „Ite missa est,“ a pán: „Deo gratias!“ a hned dodal: „Domine, exaudi orationem meam.“

Kája: „Et clamor meus ad te veniat!“

Pán zase: „Dominus vobiscum,“ a Kája: „Et cum spirituo.“

„Chyba! Spiritu tuo.“ A hned dál: „Sursum corda!“ Kája: „Habémus ad Dominum.“ Oči mu svítily, tvářičky plály, ale protože jeho znalost latiny byla už načisto vyčerpána, poklonil se a řekl: „Umíte, vzácný pane, latinsky jako nic. Tak zatím ,Mácta‘. Dobrou noc ještě dáme.“ A hned vysvětloval Zdeně: „To víš, na takového pána se musí taky někdy: ‚Mácta‘.“

Ale Zdeňa s ohromným údivem dívala se na Káju. Měla dokonce trochu pootevřenou pusinku, jak byla překvapena, že Kája mluvil s tím pánem latinsky.

„Zavři hubičku!“ napomenul ji Kája. A ona řekla s uznáním: „Jéje, Kájo, ty umíš latinsky?“

„Viď? Jako nic! Tak to zas můžeš hubičku otevřít. Já myslil, že ji máš jen tak.“

„A co jste si to povídali?“

„No,“ zarazil se Kája, „to víš, tomu ty nerozumíš.“ Ale dostal nápad: „To vůbec, když si dva povídají jinou řečí, tak si nerozumějí. To jen tak, aby se pochlubili.“

A Zdeňa byla s tím výkladem spokojena.

Jak vběhli do lesovny, hlásil Kája: „Vzácná paní, ten pán umí latinsky jako nic. My vůbec už spolu nemluvíme jinač než latinsky.“

„E jdi, povídálku! Ani nevíš, co povídáš!“ smála se paní lesní.

„Maminko,“ vložila se do řeči Zdeňa, „ať jsem trajcen, že Kája mluvil s pánem latinsky.“

Paní lesní se chtěla začít divit, když řekla Týna: „Zdeničko, už je čas ke spaní! Ráno nechceš vstávat!“

„A jé,“ vzdychla Zdeňa, „ty dva dny utekly jako nic.“ (Děti měly dva dny prázdno. Páni učitelé byli dva dny na pohřbech kolegů.) „Zítra vůbec bych nejradši zůstala doma. Třeba ten pán bude něco potřebovat, a kdo mu doběhne?“

„No, půjde si sám,“ řekla Týna suše. „Nemá co dělat.“

„Ju, sám, Týno!“ ozval se Kája. „Třebas — třebas pro boty k strejčkovi ševcovic si půjde takový pán, který umí latinsky, jo, to zrovna. Navlíkne si je za ,štruple‘ na klacík a ponese je na zádech.“

„No, kdyby tě slyšel pan Karbulka, Kájo, že říkáš ,štruple‘, to bys dostal,“ smála se paní lesní.

„A jak se má říkat, vzácná paní, když jsou to ,štruple‘?“

Paní lesní si nemohla honem vzpomenout, ale Týna si přispíšila: „No, přece poutka!“

„Ju, poutka! Poutka jsou u kabátů a ne u perek. Kdyby to byla poutka, musela by se perka věšet nahoru na věšák a ne dávat pod pícku.“

„Heleď, Kájo,“ zamlouvala to paní lesní, „jakpak to víš, že má ten pán boty u ševce?“

„No, vzácná paní, zdaleka on je. Mohl si je cestou rozbít. Já řek’ ,třebas‘.“ A Kájovi bylo moc líto, že vskutku není důvodu, pro který by zůstali zítra doma, protože paní lesní řekla: „Ani pomyšlení zůstat doma! Vždyť hnedle budou prázdniny.“

XV. KÁJA PROBOUZÍ PANA KARBULKU A POVÍDÁ O NĚM VE ŠKOLE.

Maminka hajná dávala ráno pozor, aby Kája po svém zvyku hlasitě nezačal vykládat. Sotva se na postýlce zavrtěl, maminka už k němu šla a šeptala: „Buď zticha, synáčku, pán spí!“

Odpovídal jí také šeptem: „A to vám, maminko, ani nedám ‚dobrýtro‘? To budem jako pohani, a já vůbec nedovedu dlouho šeptat.“

„Vstaň, pomodli se, potichu se umyj, snídani máš v troubě, já si doběhnu Líze pro kus jetele. Ne aby ti něco vypadlo z ruky!“ A odešla.

Kája byl zticha až do mytí. Měl pořád na mysli maminčina slova. Ale jak ponořil hlavičku do studené vody, zavýskl jako vždycky, potřepal hlavičkou, až se voda rozstřikovala, a zanotil si jasným hláskem:

„Tráva neroste, jenom za vodou,

tam, kde lážovští junáci jedou,

tramtára, tramtára — — —“

Bylo tolik čisté, živelné radosti v tomto projevu dětské spokojenosti a tolik zvuku v jeho příjemném hlase, že by to nebylo pohoršilo snad ani Karbulku. Ale ten spal, tvrdě spal. V nejlepším zpěv se přetrhl. Kája si vzpomněl na pána. Lekl se. Jestli ho vzbudil! Otvírá dveře na chodbu a poslouchá. Zaplať Pán Bůh! Je ticho, pán spí.

V příjemné chladné chodbě pročesává si Kája vlasy nejdřív hřebenem, potom kartáčem. Ten mu najednou padá z ruky, ale s takovou ranou, no, zrovna s takovou, jak to dovede právě jen kartáč, který vždycky padne prkýnkem na podlahu nebo na cihly. Kája se zas lekl: „No, teď jsem jistě pána probudil!“ Ale v pokoji je pořád ticho. Kája zdvíhá kartáč, dává jej na místo a vynáší plechové umyvadlo s vodou. S tím musí jít přes chodbu na dvůr. Kája opatrně otvírá dveře loktem, už má nožičku na prahu, už myslí, že má vyhráno, když se odkudsi přižene Péťa, vyskočí na něho vyrazí mu umyvadlo z rukou. Voda se lije přes práh do dvora, ale umyvadlo s velikým rámusem otáčí se po chodbě.

„No, teď dostanu,“ myslí si Kája, ale zas všude ticho. Odnáší umyvadlo, obléká si bundičku, snídá. Když se pomodlil, bere učení a jde chodbou.

„No, jestli se ten pán prve nevzbudil, tak buďto v noci utekl, anebo ho někdo odnesl. Ale to by nebyla maminka řekla, aby byl zticha. On to ale přece musí vědět, jestli se nevzbudil.“ Přešlapuje nerozhodně přede dveřmi do pokojíka. Kašle. Nic. Nesměle zaťuká. Zas nic. Zaklepá silněji. Zase ticho. No, teď už toho má dost. Klepá penálem silně na dveře. Jen kdyby si vzpomněl, jak se pán jmenuje! Počkejme! Pan Kanička. A ne! Bylo v tom „r“. Tak pan Rakvička. Ne, taky ne. Už ví. Pan Karkulka. A Kája volá: „Pane Karkulka, prosím vás, vzbudil jsem vás nebo ne? Nebo vás odnes’ pan loupežník? Anebo jste v noci utek’? Aha! Je tam. Tak jsem ho vzbudil!“ Kája slyšel nějaké zabručení a hned potom zavolání: „Já ti dám, mne budit z nejlepšího! Zdehle, proutek hledám!“

Ale Kája už nečekal. Zavolal: „Pane Karkulka, proutek je v kuchyni na skříni a já pospíchám do školy, mácta!“

Pan Karbulka se vyspal náramně dobře. Tohle probuzení bylo moc k smíchu, ale musí přece hocha postrašit. Otevřel si obě okna a zmámen silným letním vzduchem, znovu usnul.

Děti šly do školy.

„To by se to lítalo po lesích, viď? A třeba ani dnes není škola. Třeba páni učitelé zas někam musili. Povídal pan řídící: ,Smutná náhoda dává vám dva dny prázdno. Dva naši kolegové zemřeli. Dva dny za sebou budeme na pohřbu.‘ Heleď, Zdeňo, tuhle jsou malí králíci!“

Před školou se proháněly děti. Vojta Brabencovic se hned ptal: „Co ti přivezl ten ,lufťák‘?“

„Co by mi vozil? Všecko si zaplatí a není náš, aby něco vozil. Ale, pane, latinsky umí jako nic!“

Vojta se zarazil, ale ne na dlouho.

„My budeme mít taky lufťáky! Ta paní už u nás byla a má všecky zuby ze zlata, hejč!“ No, tohle byl trumf!

„Ale latinsky neumí, viď?“ ptal se Kája.

„To já nevím, ale snad taky, když má všecky zuby ze zlata,“ řekl chvástavě Vojta.

„Leda by uměla,“ ohrnul rtíky Kája, „ženská! A třeba ani nejsou ze zlata! Třeba jsou z pozlátka. A taky říká ,Zdechle-mechle‘?!“

Vtom šel kolem hlouček holek. Terinka Pachlovic kousala hned po ránu po snídani do buchty. Francek Vintířovic se k ní postavil: „Ukaž, Terino, s čím máte?“

Terina honem obrátila nakousnutou buchtu k Franckovi: „S tvarohem!“ řekla honosivě.

V tu chvíli Francek vztáhl ruku po buchtě a než se Terina vzpamatovala, už ji snědl a smál se: „Už nemáš ani s tvarohem, ani bez tvarohu!“

Než mohla začít plakat, ukázal se mezi dveřmi pan řídící na znamení, že je čas jít do školy.

Byl žhavý den koncem června. Všecka okna ve škole byla dokořán. Pan učitel už i na chodbu dveře otevřel a pořád takové dusno. Terinka Pachlovic začala dřímat. Hned se zvedlo deset, dvacet ochotných rukou k žalobě. Ale pan učitel sekl prutem o stůl. Terinka se lekla a honem dávala pozor. Děti nemohly pochopit nejednodušší počítání. Vedro po poledni ještě stouplo. Děti byly nepozorné, až pan učitel sklapl knihu a řekl: „Dnes jistě přijde bouřka. Potom budete zase čilejší. Tak kdopak budete mít Pražáky na letním bytě?“

Děti rázem oživly. Jeden přes druhého ruku natahoval, a syčely: „Prosím, prosím!“ Pan učitel se za chvíli dověděl, že u Pachlů bude ta paní, co loni, ta, co pořád má plné kapsy burských oříšků a vypije tři litry mléka denně. U Brabenců že bude ta paní, co má zuby ze zlata, a u Troníčků že budou z Prahy „počmistrovic“, u Kvíčalů „archikekovic“ a u Novotných „páni od novin“.

„A tož, Kájo,“ ptá se pan učitel, „snad ne také někdo u vás?“

„Prosím, pane učiteli, u nás je už pán, jmenuje se — honem —už jsem to zas zapomněl — tak jako Krahujka, ale umí latinsky jako nic, a taky přijde i ,céra‘.“ Kája se rozmáchl oběma rukama: „Zdechle-mechle, všecky by si nás moh’ koupit, co má peněz, a hraje na ,etamíno‘ jako nic písničku, kterou ani strejček flašinetovic nemá. Taky povídal, že se neříká ,bolet bříško‘, ale ‚porucha‘.“

Pan učitel se smál a ptal se: „Jestlipak by tě, Kájo, maminka prodala?“

Tahle otázka přišla moc znenadání a Kája opravdu honem nevěděl, co by odpověděl.

„Naše maminka, copak naše maminka mne má tuze ráda, ale taky potřebujeme krejcary. To nejspíš podle toho, kolik by za mě dávali. Kdyby padesátku,“ uvažoval Kája, a před jeho sklopenýma očima se ukázala maminka, ta jeho maminka, jediná na světě, a srdíčko ho zabolelo prudkou bolestí, že by ho snad dala za padesátku. Ale v tu chvíli ji viděl před sebou, jak dnes ráno se k němu skláněla a řekla: „Synáčku, bud zticha!“ Zdvihl oči, které už už se chtěly naplnit slzami, a s úsměvem řekl: „Ba ne, pane učiteli, naše maminka by mne neprodala ani za kolik padesátek.“

„No, já nevím, Kájo! Ale o kupci bych věděl. Dobře by zaplatil. Jen řekni mamince, že deset padesátek by dal.“

„Deset padesátek, no, to je asi moc peněz,“ myslí si Kája, a ani se mu nechce dál o tom povídat.

V jedné minutě se setmělo, blýskalo, zahřmělo. Kája vyběhl z lavice: „Musím pro Zdeňu, pane učiteli, ona je to jen holka, bála by se.“ Za chviličku ji přivedl. Sedla si k němu do lavice, a pan učitel se ptal: „Taková lesačka, snad se nebojíš?“

A ona hned řekla: „U nás v lesích bych se nebála, ale tady trochu.“

Kája dodal: „U nás v lesích se bouřka rozkřikne do dálek, tady se člověku zdá, že je ve stropě.“

Silná, ale krátká bouře s deštěm pročistila vzduch. Pan učitel otevřel okna, děti už byly zase svěží, a Zdeňa běžela dolů do své třídy.

XVI. KÁJA SBÍRÁ ŽABKY.

Jak vyšly děti po vyučování za Lážov, zeptal se Kája pro jistotu: „Viď, že by mne naše maminka neprodala?“

Zdeňa řekla bezstarostně: „Kdepak! Anebo ať tě prodá! Naše maminka tě koupí zpátky. Heleď, žabičky! Ty malé žabičky padají s deštěm z nebíčka. Ty jsou ale mrňavé.“

„Víš co? Nasbíráme si je a budeme si doma s nimi hrát,“ měl Kája nápad. A sbírali je do školních brašen. Kája si jich dal pár také do kapsičky a přikryl kapesníkem. Tentokrát se dřív zastavili v hajnovně, protože si Kája vzpomněl, že maminka pekla bramborové placky. Tašky odložili na lavici, a protože v kuchyni nikdo nebyl, vytáhli z trouby mísu placek, slili si mléko z hrnce, na okně stojícího, najedli se podle chuti a rovnou do lesovny. Jen si sedl Kája na stoličku, kýchl, honem si vytáhl kapesníček a strčil jej pak do druhé kapsičky. Zrovna když odpovídal paní lesní na její „Pozdrav Pán Bůh!“ „Dejž to Pán Bůh a Pán Bůh naděl stokrát víc,“ první žabička mu vyskočila z kapsy na zem. A za ní druhá a ty ostatní. Najednou Týna vykřikla: „Že tě něco nevezme! Takovou havěť to nosí do bytu!“

Žabiček bylo hodně, Týna hubovala, a vešla hajná: „No, ty provádíš pěkné věci! Hned to vynes ven!“

Zdeňa dodala: „A jéje, teta, to nic není, to my jich nasbírali do tašek! Kájo, kde mám tašku?“

Kája rozpačitě sbíral žabičky: „Vidíš, ani nevím. Někde jsme je nechali.“

„Nevíš, Kájo, kdo otloukl umyvadlo?“ ptala se maminka.

„A jéje, maminko, to ono se otlouklo samo, jak mi vypadlo z ruky, a ani jsem si nevšim’.“

„Vzácná paní,“ obrátila se maminka hajná na paní lesní, „já se moc divím, že tu Káju trpíte. Mně by nesměl přinést domů takovou havěť! Hned by byl bit!“

„Maminko, mně se zdá,“ řekl Kája tiše, „že máme u nás doma dvě tašky těch žabiček.“ Ale hned dostal žderchu do zad a rozkaz: „Domů! Dnes to špatně dopadne! Vzácná paní, přinesu sem večer ta kachňata. Zaplať Pán Bůh, všecko se to vylíhlo!“

Kája uháněl napřed. Panečku, dneska mu není do smíchu. Jak otevřel dveře, věděl, že je zle. Všecky žabičky vyskákaly z pootevřených tašek a poskakovaly na podlaze. To jich tam bylo! Zrovna jako na lesní cestě po dešti.

Kája zapomněl na maminku. Sedl si na bobeček, natáhl prst a říkal. „Hop, žabičko, hop!“

Maminka vešla. Ani nemukla. Jen spráskla ruce, chytla koš bramborovák a hbitě sbírala. Vešel pan Karbulka: „Zajímavý úkaz přírodní! Okny-li naskákaly?“

Maminku hajnou, krajně čistotnou, rozzlobenou na Káju už od rána s tím umyvadlem, dopálila taková, jak si v duchu řekla, hloupá otázka, a proto řekla dost suše: „Okny ne, nejspíš komínem,“ a sbírala dál.

„Komínem-li? Možno-li, toť zajímavé.“

Maminka v tom neshledávala žádné zajímavosti, protože odpověděla: „A Kája bude bit!“

Maminka sbírala tak horlivě, že si nevšimla, jak dvě — tři žabky do košíku pustí a ony druhou stranou hned vyskočí. Kája, jak to zpozoroval, dal se do náramného smíchu. Mamince se zrovna podařilo chytit jich najednou pět. Zčerstva je dala do košíku a už jej postavila: „Čemu pak se ty směješ, co? Plakat bys měl!“

„Maminko, prosím, vás obraťte se! Taky se budete smát.“

Maminka se obrátila. Ba věru, bylo to k zlosti a k smíchu zároveň. Košík byl prázdný a žabiček za ní jako prve.

Pan Karbulka se smál: „Velice zajímavé! Jednou stranou tam, druhou ven! Bude nutno najíti bedýnku se zástrčkou a po každém úlovku zástrčku uzavřít.“

Maminka hajná si myslila v duchu: „Ještě ty se zástrčkou a bedýnkou!“ A nahlas řekla: „A to já přinesu starý hrnec a pokličku.“ A šla pro ně. Teď to šlo lépe. Sbíral i pan Karbulka a Kája. Najednou otevřely se dveře a zahlaholil hlučně pan lesní: „Dej Bůh zdraví! Á, u hajných hledají houby po dešti i okolo plotny.“

Pan Karbulka se vzpřímil a zlehka uklonil: „Pardon, jsem, prosím, Karbulka, soukromník, dřív filolog. Pan lesní Rédl? Zajímavý zjev!“

„Já?“ ptal se pan lesní.

„Nikoli věk! Tato zvířátka! Komínem napadaly.“

Pan lesní se rozesmál: „A to si nedejte malovat straky na vrbě! Leda komínem! Děti je sesbíraly na lesní cestě. Snad si chtěly dělat akvárium, viď, Kájo?“

„Kája bude bit, vzácný pane!“ prohlásila hajná důrazně.

„Pro těch pár žabiček? Teta, zaklejvejte se na to, že jste nikdá nepřinesla domů takovéhle žabičky! A pane Karbulko, až vám bude dlouhá chvíle, přijďte k nám!“

„Je-li to možno, pane lesní, snad že bych rušivě zapadl do klidu vašeho, snad že bych neharmonickým tónem rozladil klid vašeho domu?“

„Á,“ mávl rukou pan lesní, „jelito, nejelito, jen přijďte!“ A odešel. Pan Karbulka taky. A maminka s Kájou sbírali poslední žabičky. Konečně přiklopila hrnec naposled a podala jej Kájovi:

„Vysyp to na cestu a přijď sem na slovíčko!“ Sedla k oknu: „Bože náš, co je krásy na světě a nejvíc na těch jejich samotách! Takový čistý vzduch, tolik vůně v něm. Pán Bůh jim zdraví dává, dětem ve Vídni se dobře vede, pánovic jsou k nim jako k sobě rovným, ten pán jim takových peněz dal, bez voní dnes jako snad na prahu ráje, a ten chlapec, ten Kája, nanosí domů takového nešvaru! A vzácný pán řekne: ,Můžete se na to zaklejvat, že jste nikdy nepřinesla domů takovéhle žabičky? ‘ Maminka hajná se usmívá. Baže! Taky je přinesla. Plný klínek jich jednou přinesla, a nebožtík tatínek taky se zlobil, ale bita nebyla. Káju taky bít nebude. Ale něco mu povědět musí, nebo by zítra přinesl domů chrousty nebo střevlíky.“

Kája jde docela pomalu. Nemá nač pospíchat. To on se proutek natřásá! Vysype hrnec na lesní cestě a loudá se domů. Maminka ještě sedí u okna. Kája přešlapuje u dveří.

„Myslíš, Kájo, že tě budu bít? Ba ne! Z často otloukaného dřívka ani píšťalka se neudělá! Ale řekni sám: Nač já se potřebuji s tebou zlobit. Víš co? Prodám tě! Ať se s tebou trápí někdo jiný! Odstěhujeme se s tatínkem k dětem do Vídně, a bude to. Anebo tě dám někomu zadarmo.“ Vstala, vzala dížku a šla dojit.

Kája se ztišil na lavici u kamen. Bylo mu smutno, moc smutno. Maminka by ho přece prodala! Vida! Což kdyby věděla, že má pan učitel kupce, který by snad dal deset padesátek. Jenže maminka řekla: „Anebo tě dám zadarmo.“ A jéje, maminka by ho dala docela zadarmo a odstěhovali by se do Vídně.

„Ju, do Nídně!“ usmívá se za chvíli. „Ani by tam maminka nevydržela! Kam by leda dali Lysku, Lízu a toho pana Koňadru. Či jak se jmenuje? Zas to zapomněl. Ale tak ňák je to, jako Koňadra.“

„Copak se to stalo, že jsi doma, Kájo?“ vchází tatínek hajný.

„A to jsem, rád tatínku, že jdete domů. To mi tu bylo smutno. Maminka povídala, že se budete, tatínku, stěhovat do Nídně.“

„Ale, ale, to jsou mi noviny,“ věšel hajný pušku vysoko nad dveře. „To se mi bude stýskat po brdských lesích, Kájo.“

Nejdřív slyšel hajný takové nějaké bolestné škytnutí, a potom teprv potlačovaný pláčem dodatek: „Já tam, tatínku, tatínku, já tam s vámi nepůjdu! Maminka mě tady prodá, prodá, tatínku!“

„Ale, ale!“ zase se divil tatínek. „Copak jsi proved’?“

„Tatínku,“ ozvala se od prahu maminka, „ten toho dnes naprováděl! Umyvadlo otlouk’, žabiček nanosil sem i do lesovny.“

Někdo pospíchal po dvoře. Týna! „Kájo, honem pojď k nám! Zdeňa za nic nechce jít spát, až jí povíš pohádku.“

Kája běžel velice rád, a v hajnovně zasedl pan Karbulka k večeři. Kája v lesovně nejdřív si pochutnal na třešňovci, zapil řádným hrnkem mléka, ale zas ho lítost zchvátila. Zdeňa čekala na pohádku.

„Tak ti budu povídat, ale veselá nebude. Vzácná paní, tatínek s maminkou se budou stěhovat do Nídně. Vždyť jsem jak ten Josef Ejipský! Ani toho neprodala maminka, a mne maminka prodá…

Tak, Zdeničko! Byl jednou jeden král a ten měl jednoho syna, a ten chodil moc rád do lesa. Byl to druhák a jmenoval se, jmenoval se Vincek. A ten Vincek měl rád všecko v lese a nejvíc maminku a tatínka, a taky ty malé žabičky, co padají po dešti z nebíčka.“

„Holčičku neměli?“ ptala se Zdeňa.

„Mně se zdá, že ne. Ba ne, neměli, protože jednou si poslal pan král pro tetu Dvořákovic, by mu přinesla holčičku, ale už větší, aby běhala. A ona mu přinesla zrovínka takovou malinkou jako šafářovům. On se rozzlobil, nejdřív vyhodil tetu Dvořákovic a řekl jí, aby takové malé nosila sobě, a hodil za ní tu malou holku.“

„Jsi ty ukrutník, Kájo!“ řekla paní lesní.

„No, vzácná paní, vždyť to byla jen malá holka.“

A pan lesní řekl potichu: „Nech ho, maminko, to on si jednou svlažil na tetě Dvořákovic.“

„No, a tak ji vyhodil, a jak dopadla na zem, tak se z ní udělala sojka a ulítla.“

„Z tety Dvořákovic?“ ptala se paní lesní, obrácená k plotně.

„Ale, vzácná paní, jéje, přece z té malé holky! Kdepak z tety Dvořákovic! Z té by se udělal snad medvěd. Ale tou král nesek’, tu jen vystrčil.

A ten Vincek nosil domů houby, jahody a maliny. Jednou začal sbírat po dešti malé žabičky. Vtom kde se vzala tu se vzala, stála u něj taková holka jako ty, Zdeničko. Jenže neměla tak otevřenou hubičku jako ty teď.“

Týna začala kašlat, paní lesní se honem obrátila k plotně, a pan lesní si hlučně čistil nos. Kája podotkl s uznáním: „Jéje, vzácný pán umí vytrubovat! Musíme počkat, až bude konec. To bys nic neslyšela.“

Pan lesní šel vedle do pokoje, ale nechal si otevřené dveře.

„Měla ta holčička taky zástěrky s kapsou na bříšku jako já?“ ptala se Zdeňa.

„No měla! Vždyť do ní dávala ty žabičky. Vincek povídal: ,Teď pojď se mnou k nám! Naše maminka ti dá jahelník se švestkami‘. A ta holčička, to nebyla holčička, to já bych o ní ani nepovídal, ale to byla zaklejvací princezna.“

„Já myslila,“ řekla Týna, „že to byla ta sojka, že se z ní zas udělala holka. A neříká se ‚zaklejvací‘, ale ,zakletá‘.“

„Tak to nemáte myslet, Týno!“ řekl Kája, „a neskákejte mi do řeči, darmo se pletu. Tak to byla zaklejvací princezna,“ opakoval Kája, „a povídala to Vinckovi, a on řek’, že třeba až sní jahelník, že ji rozčaruje.

Šli spolu k nim, a paní královna povídala, že je ráda, že budou mít už větší holčičku, a šla jim pro jahelník. Vinckovi zatím vyskákaly žabičky z kapes i z tašky.“

„A to je náhoda!“ smála se Týna. „Zrovna jako tobě odpoledne.“

„Vůbec, Týno, mne nepleťte! A paní královna přišla, lekla se žabiček, upustila rendlík s jahelníkem a křičela.“

„Ta byla hloupá!“ řekla Zdeňa.

„No, hloupá byla, ale Vinckovi napráskala metlou a slíbila, že ho prodá a že se odstěhujou do Nídně. Vincek plakal a naříkal, ale maminka ho přece prodala. Za pár padesátek ho prodala.“

Zdeňa poslouchala, Kájovi se chvěl hlas. „Maminka prodala Vincka panu loupežníkovi. Ten má pořád peněz dost, protože pořád loupí. Vincek musil pořád běhat paní loupežníkové pro cukr a pro křen na párky, a panu loupežníkovi pro ,kapky‘, a pořád byl bit. Tak jednou utek’. Šel pořád a pořád, až přisel na ‚Hřebeny‘. Už byl v cizích lesích, a tam už mu bylo smutno, protože tam už ptáci tak hezky nezpívají jako u nás. A když už zas byla hnedle noc, potkal nějakou ženskou, a ta moc plakala. Povídal jí: ,Proč pláčete?‘

A ona řekla: ,Já si jdu pro svého drahého synáčka Vincka. Utekla jsem z Nídně, moc se mi po něm stýská, a zabloudila jsem‘.“ Kájův obličej zazářil, oči se mu leskly. „A Vincek zahodil hůl a volal: ,Má zlatá maminko, já jsem váš Vincek. Já jdu za vámi do Nídně, já už víckrát nebudu nosit domů žabičky. ‘ A měli oba velkou radost. Tak to už je celá.“

Paní lesní se ptala: „Copak pana krále nechali v Nídni?“

Kája se zarazil.

„Ba ne, vzácná paní! Paní královna — paní královna — víte, ona si došla k panu Štulcovi, aby jí ‚zaterefónoval‘ do Nídně pro pana krále, a on přijel večerním vlakem. Tak mu šli naproti do Řevnic.“

„A že byli tak brzo doma z cizích, dalekých lesů?“ ptala se Týna.

„Vám bych, Týno, nepovídal pohádku ani za nic! Ničemu nerozumíte! A paní královna upekla k večeři vypejkané vdolečky, a teď už je dočista konec.“

Zdeňa z hluboká vzdychla: „Hezká byla. A kdyby bylo pár vypejkanejch!“

Paní lesní nesla na talíři nakrájenou buchtu. „Vypejkané dnes nemáme, ale buchta je taky dobrá! Vezměte si!“

Potom Týna odvedla Káju do hajnovny. Pan Karbulka seděl ještě na lavici před domem. Kája pozdravil: „Dej Pán Bůh dobrý večer, pane, pane, pane Kačaba! A to jsou k nám hosti, pěkně vítám!“

Pan Karbulka vstal: „Karbulka, synu otcův! Vždycky Karbulka! A odkud-li přicházíš této pozdní chvíle? Sluší se děckám se sluníčkem jít spát a rodičům útrap nedělati. S kým-li to přicházíš?“

„S kým jako jdu? A to je, prosím, přece Týna pánovic, co jste myslil, že je to ;céra‘.“

Pan Karbulka zakýval na Týnu: „Omlouvám neznalostí věcí fakt, že si dáváte říkati ,Týno‘. Toť neslýchané! Toť ohavné znešvařování naší krásné mluvy mateřské! Pravda-li, ,Kristýna‘ se jmenujete? Nuže, proč vás tak nevolají? A váš otec se jmenuje ‚Pán‘, když ten zde řekl ,pánovic‘?“

„I toto! Slabihoudek!“ řekla Týna.

„Nuže, mají vás volat: ,Kristýna Slabihoudková!‘ Předpokládám ovšem, že jste ještě neprovdána.“

„A já mám na vdavky dost času! A že by slovo ,Týno‘ bylo ohavné, to zas není pravda! To já na Kristýno neslyším. A toto, že by vzácná paní měla na mě volat: ,Kristýno Slabihoudková!‘ To by byla doba, než by se mne dovolala! Má úcta, dobrou noc!“ a odběhla.

Pan Karbulka si přejel rukou čelo: „Lid nepřístupný a nebojácný, ale řečný velice velmi.“

„Vzácný pane, ta vám to pověděla, co?“ podotkl Kája.

„Ó, ty ještě bdíš?“

Maminka volala, Kája dal pánovi dobrou noc, ale pořád si opakoval: „Ty ještě bdíš?“ A hned si vzpomněl, že ten pán to řekl nápodobně jako je v té básničce, co ho maminka jednou učila, ale kterou už skoro zapomněl.

Byla o dětech a sovách, a taky tam přišlo, jak děti říkají sovám:

„Což vy, sovy, ve dne spíte,

V noci bdít se nestydíte?“

A potom zas sovy říkají dětem:

„Co vy, děti, ve dne bdíte,

V noci spát se nestydíte?“

Tak nějak to sešmodrchal Kája, a jen se pomodlil, usnul.

XVII. BALÓNEK. — HRA NA POHŘEB.

Panu Karbulkovi se v hajnovně nesmírně líbilo. Ale maminka hajná byla moc ráda, když byl v lese, protože tuze rád jí vykládal a ona často věru mu nerozuměla. Vykládal nejraději o bakteriích a vitaminech.

Maminka řekla jednou večer tatínkovi: „Věř mi, tatínku, že se mi zdá, že mám pořád plné ruce těch vitaminů a bakterií. Vodu jsem pánovi přinesla, no, hotový křišťál, sklenice jako zlato. On se napil a řek’: Výborná. Ale víte-li, co pijete? Podívejte se! A musila jsem se podívat zvětšovacím sklem. Tatínku, v té vodě ti plavalo věd až hrůza. ,To jsou bakterie,‘ řekl. Leda bakterie, voda jako křišťál! To asi v tom sklíčku něco měl. Kdepak, naše voda! Široko daleko není taková! Z lesní studánky! To není jako v Lážově! Tuhle jsem byla u tety pekařovic. Zrovna otočila kličkou u vodovodu, aby si pustila vodu na svačinu, a povídá: ,Heleď, holka! No, do toho nemusím dávat cikorku. Je to jako lógr. To zas někde čistějí roury.‘ Tam jsou bakterie, kdepak v naší vodě!“

Jednou přivezl pán z Prahy ovesné vločky, aby mu z nich uvařila kaši. Hajná se na to chvíli dívá, vrtí nad tím hlavou, a když pán odejde do lesa, spaří ovesné vločky a dá je slepicím. Uvaří jahelnou kaši, máslem maštěnou, perníkem sypanou, a pan Karbulka si libuje: „Výborná! Ó, z ovesných vloček je všechno výborné!“ Hajná má strach, aby je zase nepřivezl a nechtěl z nich třeba buchty.

Kdykoli jel do Prahy, pamatoval na Káju. Jednou mu přivezl balónek. Červený, krásný! Jen se na provázku pohupoval. Kája měl velkou radost. Natočil si dlouhý provázek na prstík a na dvorku pomalu rozvíjel. Balónek stoupal výš a výše, Péťa pobíhal kolem a štěkal. Slunce svítilo, inu, Kája musil honem ke Zdeně, která se dnes nějak zpozdila. To budou koukat! A Týna! Vždycky se jen směje, teď jistě otevře hubičku a diví se.

Copak přes dvůr to šlo. Ale jak vešel do aleje, najednou drc a ryc, Kája se ukrutně lekl. Už ležel provázek na zemi a balónek pryč. Marně Kája pátrá po něm ve větvích stromů. Smutně se dívá se na konec provázku. Je tam takový červený žvaneček, víc nic.

Týna říká o Kájovi, že když má nějaké soužení, že si sedne hned na práh. A má pravdu. Teď si také sedl na práh a vzdychal. Paní lesní ho volá k svačině a on odpovídá: „Vzácná paní, já už snad nikdá nebudu jíst.“

„Týno,“ volá paní lesní, „odnes ty buchtičky s rybízem slepičkám! Zdeňa nechce jíst, až přijde Kája, a Kája už nebude nikdá jíst!“

„Buchtičky s rybízem,“ myslí si Kája, „panečku, ty nejsou každý den a jsou tuze dobré. Jéje, slepičkám ne, vzácná paní! Třeba by je rozbolelo bříško. To my je radši sníme sami!“ Kája se žene do pokoje a paní lesní dodává: „Je to obětavost od těch dětí! Aby slepičky nebolelo bříško, radši ať bolí je.“

Teprve po dvou hrnečkách kávy a asi po pěti buchtičkách začíná Kája: „Tak jsem dostal takový krásný balónek od pana Klapzuby.“

„Ale, Kájo, od pana Karbulky,“ směje se paní lesní.

„Vidíte, vzácná paní, já ne a ne si vzpomenout.“

„A kde máš ten balónek?“

„Tuhle, vzácná paní,“ položil na stůl z kapsičky provázek, na jehož jednom konci se žalostně krčil červený žvaneček. Koutky rtů se mu stáhly zrovna jako k pláči.

„No no, Kájo, snad bys neplakal? Takový balónek přece za pláč nestojí!“ pohladila ho paní lesní.

„Ju, vzácná paní, takový krásný balónek stojí za moc pláče! A copak já řeknu panu Karpíškovi, až se zeptá, kde mám balónek?“

„Pak řekneš: Pane Karbulka — a už si to jméno pamatuj — propíchla mi jej větvička! Co maminka? Ještě tě chce prodat?“

Kája se zarazil. Vida, na to jsem zapomněl. Ale dnes maminka neříkala nic. Snad už taky zapomněla. „Ale toho balónku je moc škoda,“ vracel se Kája k své bolesti. „Tak už jsme ty buchtičky snědli, zas abysme šli ven. Pojď, Zdeňo!“

Jak byly děti samy, řekl Kája: „Ten pan Kábrhel je moc hodný pán, Zdeňo.“

„Ale jdi, on se ani Kábrhel nejmenuje.“

„Ale nápodobně! Kábrhel, já už vím, to je ponocný z Borotic.

Jednou naše maminka tam odtud přišla a povídala: ,Tatínku, ten starý Kábrhel už nebude dlouho v noci vytrubovat. Je ňákej stonavej‘.“

„A proč v noci vytrubuje?“ zvídá Zdeňa.

„No, aby lidi věděli, kolik je hodin,“ odpovídá Kája.

„Hm,“ podcenila Zdeňa činnost ponocného, „to se mají podívat doma na hodiny a je to. To zadarmo vytrubuje?“

„Zadarmo, prosím tě, to by je scvak’, aby vytruboval zadarmo. Za peníze,“ vykládá Kája.

„Tak vidíš! Moh’ by ses učit ponocným!“ myslila Zdeňa hlasitě. „Ve dne bysme váleli sudy a v noci bys chodil vytrubovat.“

„Ju, a kdopak bude za mne spát! To já bych ti pověděl, čím bych se rád učil. Panem řídícím. Chodili bysme na pohřby, ty bys dělala paní řídicovou a zpívala, a já bych dostal koruny. Ňákou bych ti dal. Víš co? Pojď si hrát na pohřeb!“

Kája našel prut a navázal na něj kapesník: „To jako teď budu chvíli dělat ministranta, víš? A zpívej!“

„Kterou?“

„No, přece smutnou!“

Zdeňa začala:

„My jsme malé švadlenky —“.

Kája sekl prutem a zlobil se: „Cožpak to je smutná?“

„No a jak! Jen poslouchej:

šijeme na panenky,

píchy, pích, píchy, pích,

šijeme na panenky.“

„Jak je v tom ,píchy, pích‘, je při tom krev, tak je to smutná.“

„A ty jsi holka! No, holka! Tak aspoň zpívej ,rekiem‘!“

A Zdeňa, aniž by se ptala, co je to, hned začala podle něho: „rekiem, rekiem“.

„Počkej, už dost! Už jde pan řídící,“ přerušil ji Kája.

„Kde?“ lekla se Zdeňa.

„Inu, ale ty seš! To jsem přece teď já! A ty ses teď paní řídicová. Zpívejte, paní řídicová, tamhle od Senešnice už jdou!“

„Kdo?“ vyrušila se Zdeňa z „rekiem“.

„Ale s tebou je hra! To než jako!“ Kája taky zpíval „rekiem“, ale asi o čtyři tóny níž, a jak sám uznal, nebylo to ani dost málo hezké.

„Už dost, paní řídicová! Dneska jste zpívala moc nehezky, tak nic nedostanete! A vůbec to není žádná hra. Utíkat se při tom nemůže, tak co! Pojď to vzít trapem do druhého průseku!“

XVIII. PAN KARBULKA UČÍ DĚTI SPRÁVNÉ MLUVĚ MATEŘSKÉ. — KRMĚ PANA KARBULKY.

„Maminko, teta,“ volaly děti za hodinu na dvoře u hajnovny, „my máme hrozný hlad!“

Místo maminky ukázal se pan Karbulka: „Paní hajného není doma. Hlad-li máte, ke mně vejděte, nasytím vás!“

Kája pošeptal Zdeně: „Jestli tomu dobře rozumím, tak nám chce dát něco k jídlu. Pojď, ale nesmíme moc mluvit, protože bysme jistě řekli něco špatně, a potom by dlouho trvalo, než bysme se dostali k jídlu. Možná, že dostaneme koláče.“ Pěkně se mezi dveřmi poklonil. „A, to jsou k nám hosti, mácta. Tak my už jsme tady, prosím!“

„Synu otcův, neříkáme vcházejíce, ,to jsou k nám hosti‘. ‚Hosté‘ bys musil říci. Vejdouce někam, pozdravíme zdvořile a čekáme na další. — Nuže, milé dítky,“ a Kája si myslil: Zrovínka jako pan řídicí! Jéje, to je doba, než bude konec, a díval se po židli.

„Teď je právě vhodná chvíle, abych vám řekl: Přeplňujete-li své žaludky; špatnou si budoucnost chystáte. Přeplňujete-li žaludků svých —“

„Jéje, vzácný pane, já bych to tak neřekl za nic. Přepňu — přepluňte, že si překousnete jazyk! A potom, nám vůbec do žaludků spadne moc málo. Všecko do ledvin. Jen tak krupková kaše nebo hrách spadnou do žaludků. Ale mně se zdá, že jste nám slíbil něco jíst.“

Pan Karbulka byl trochu v rozpacích. Žasl nad tím, co děti snědí, a chtěl jim udělat přednášku. „No což, až jindy,“ pomyslil si a šel ke stolu. Vytáhl zásuvku a podal každému jednu karlovarskou oplatku.

Kája se nejdřív podíval na oplatku, potom na Zdeňu, potom na pána: „Vzácný pane, tohle ani nestojí za to, aby se na to otevřela hubička. To je taky než taková vymejšlenost. Jednou jsem takovýhle kousek dostal od pana Štulce. Hned mi povídal: ,To si jen tak osladíš na chviličku hubičku, nic víc.‘ A jéje, naše maminka už jde z lesa. Mácta, pane Kožíšek, my teď dostaneme každý ,škramfulec‘ chlebíčka s medem.“

Dvě žlutavé karlovarské oplatky ležely na stole. Děti je tu nechaly a vyběhly. Ani to by nebylo pana Karbulku tak zlobilo, jako to hrozné, ohavné slovo „škramfulec“.

„Probůh, co jest to?“ říkal si zdrceně.

Měl se jít podívat k hajným do kuchyně. Hned by to byl věděl.

Děti volaly: „My máme hlad!“

Maminka hajná honem chytla čerstvý bochník, udělala špičkou nože do bílé kůrky tři křížky, a ptala se: „Tak co? Patku či krajíc, nebo škramfulec?“

„Škramfulec!“ volaly děti.

Maminka hajná odkrojila patku a zařízla dvakrát hezky hluboko do bochníku. Pokropila medem a řekla: „Mléko máte v tom modrém hrnku na lavici ve sklepě.“

Pan Karbulka pobíhal pokojíkem a chytal se za hlavu. „Škramfulec! Ó mluvo mateřská, zahal tvář svou šlojířem smutečním!“

Ale venku tak krásně slunce svítilo, a letní fialy, reseda a karafiáty na zahradě tak krásně voněly, a děti seděly na dříví a blahostně ukusovaly ze „škramfulců“. Ne, nebylo možno dlouho se zlobit!

Pan Karbulka šel taky ven a rovnou do lesa. Zase si tak liboval, jak je krásně. Jen na skok se vrátil do hajnovny. „Paní hajného, možno-li by bylo sekaniček smažených z kapusty k večeři připravit?“ Teď už neříkal: „Rázem sedmé aby byla večeře!“ protože se přesvědčil, že na samotách „rázem“ sedmé neplatí. Někdy maminka hajná ještě o sedmé byla na bramborách, někdy na trávě, jindy zas měla večeři v šest, protože šla potom ještě na jetel.

Odešel, a maminka hajná si opakovala: „Sekaničky! Pro pána krále, copak to zas bude? Z kapusty! Copak z kapusty může dělat? Buď samotnou, ve vodě vařenou, máslem politou, anebo karbanátky! Zaplať Pán Bůh, už to má! Na karbanátky se musí kapusta sekat, a to on pán řek’: ,sekaničky‘. Musí jich udělat hodně. Děti se na ně jen třesou, a v lesovně říkala Týna, mají dnes k večeři kuře. Zapomnělo, chudinka, nožku mezi dvířky, kde je vzácná paní přibouchla. Honem je musili zabít, ale děti se moc po mase neženou.“

Vrchovatá mísa žlutí se krásně opečenými kapustovými karbanátkami, když se v hajnovně zasedá k večeři. Je tu ovšem i Zdeňa. Nějak rychle po krátké modlitbě sedali ke stolu, že Kája se octl vedle Karbulky. Ten přistrčil mísu hajnému a hajný jen řekl: „Prosím,“ a pan Karbulka si vzal jeden. Překrojil nožem, na vidličku nabral, ochutnal.

„Výborné, paní hajného! Výborné sekaničky!“ a hned si přibíral.

Kája mu pošeptal: „Ale bolí po nich bříško!“ Mělť strach, aby na ně dost zbylo.

Pan Karbulka ještě vztáhl vidličku na mísu, a Kája mu znova pošeptal: „Dostanete po nich škrkavku. Pane, škrkavka je po karbanátkách z kapusty jako divá.“

Všem chutnalo náramně. Na konci večeře pošeptal Kája Zdeně: „Kdyby tuhle pan Karbulka si jich nebyl tolik nabral, jistě jsme mohli mít každý aspoň ještě jeden.“

XIX. DĚTI VARUJÍ TETU KOVÁŘKU.

„Pane Karbulka,“ načínal hajný řeč, „kudy celý den chodíte? Nikde vás nepotkám.“

„Moje kroky jdou jen cestami dovolenými, pane hajný!“

„A to můžete kamkoli! Mimo vyznačené cesty máme tu rozkošná zákoutí. Tak příkladně ,U dvou lip‘.“

„A jéje, tatínku, tam chodí teta kovářovic vyžínat. Povídala, jestli jí tam někdo vkročí, že bude koukat!“

„No, dobrá! Však já si tam na ni počkám,“ zlobil se hajný.

„Ju, tatínku, teta povídala, že se vás nelekne, ani pana fořta. Pověz jim, řekla, že jsou na mě všichni ,krátký‘!“

„Neříkáme jsou krátký, alébrž jsou krátci,“ dodal pan Karbulka.

„Alébrž, pane Konvalinka, neříkáme ani krátký, ani krátci, protože tatínek je hajným a vzácný pán panem lesním, a tetu kovářovic by zastřelili jako nic.“

„Jen se dejte, pane Karbulko, zítra od poslední lesní pěšiny vpravo! Je to taková ztracená lesní cestička, ale jak ji přejdete, otevře se vám krásný lesní kout. Sotva pár metrů od dvou starých lip je potok. Vysoká tam chodí pít. No, jestli tam tu bábu najdu, jestli mi děsí zvěř, já ji zastřelím. — Tak to ona mi tam chodí vyžínat travičku, která z celého lesa nejvíc kolouchům a srncům chutná! No, Bůh jí pomoz!“ zlobil se hajný doopravdy. „Jako by neměla jinde dost trávy!“

Děti poslouchaly. Pan Karbulka řekl, že se těší a hned ráno že se tam podívá. Maminka zavírala drůbež a Kája se Zdeňou se vytratili na cestu k Lážovu.

„Dneska byl tatínek moc rozzlobený,“ šeptal Kája. „Co myslíš, zastřelil by tetu kovářku?“

„No, když to strejček řek’, proč by ne?“ řekla Zdeňa.

„Ale, heleď, kdybych to nebyl na ni řek’, tak by tatínek nic nevěděl a nemusila by být zastřelená. Což abysme jí řekli, aby tam ani nechodila?“

„Jen si s ní něco začínej! Naše Týna včera povídala, že má jazyk z hadích ocásků,“ varovala ho Zdeňa.

„Z hadích ocásků? A to jsem jaktěživ neslyšel. To bych moc rád viděl! Počkej, třebas bysme jí řekli, aby vyplázla jazyk.“

„Já jí nic říkat nebudu,“ bránila se Zdeňa.

„Tak jí to řeknu já!“

„A heleď, kdyby ji strejček zastřelil, měla by na pohřbu družičky?“ ptala se Zdeňa.

„No, já bych se jí třebas taky zeptal,“ uvoloval se Kája. To už se blížili k Lážovu. Kovárna stála stranou a bylo slyšet odtamtud křik.

„Heleď, Zdeňo, teta kovářovic křičí z vikýře z půdy!“

Děti pospíšily blíž, a jéje! Kovář chodil po dvorku, pokuřoval si a říkal: „To jsem ji, bábu, dostal! Zamk’ jsem ji na půdě, ať se tam trochu vyspí! Chodí domů skoro v noci, jen klepy shání a ráno člověku dospat nedá, jak už zas pospíchá, jen aby jí nic neušlo. „Milostpaní!“ volal nahoru, „hezky se vyspějí v seně. Já jich nepustím ven, až zejtra odpoledne. Vodu tam mají v putýnce a chleba jim podám v balíčku na vidlích!“

Tohle bylo Kájovi hrozně k smíchu. Teta pořád ječela: „Počkej, já ti dám mne tejrat! Počkej, jen co se dostanu dolů, já ti to povím. Všecko rozsekám na kusy. Zejtra má svatbu z Kytína Pichlovic. V půl osmé musím být u kostela. Povídala Prokopka, kdoví, jestli nevěsta přijde, že ji moc nutí, ona ho nechce.“

„Tak bys mohla jít ty místo ní,“ ušklíbl se kovář a začal zpívat hlubokým hlasem: „Ta písecká brána, pěkně malovaná.“

Teta začala říkat nehezké nadávky. Když viděla děti, rozkřikla se: „Co tu očumujete, fakani!“

„My tu neočumujeme, teta, ani nejsme fakani. My jen koukáme, jak vám to tam nahoře sluší,“ ozval se Kája.

„Viď, Kájo, je tam jak v rámečku, jak v etuji, v tom vikejři,“ svědčil mu kovář.

„Teta, my jsme vám přišli říct, abyste nechodila ke dvoum lipám. Náš tatínek povídal, jestli vás tam najde, že vás zastřelí.“

„Cože? A na tohle se podíváme! Na to je žalář, to je, vyhrožování!“

„Teta, vyplázněte, prosím vás, jazyk! Pánovic Týna povídala, že ho máte z hadích ocásků!“

„Cože, kdože, Týna!? Ochechule jedna nectná, darebná, řekni jí, ať se těší, až ji potkám! A tátovi řekni, že bude sedět! Já nejsem dnešní! Já ho proženu!“

„A teta, prosím vás, kdyby vás přece náš tatínek zastřelil, měla byste družičky na pohřbu?“

Něco zasvištělo Kájovi kolem hlavy. Panečku, kovářka tam našla kámen a hodila jím. Kája chytl Zdeňu a uháněli z dosahu. Kovář na ně volal: „Utecte, děti, ona je to nebezpečná osoba! Já se taky schovám,“ smál se hlučně.

Děti pospíchaly k lesovně.

„To jsme dnes brzy večeřeli, že bych zas už jedla,“ řekla Zdeňa.

„No, poslouchej, je teprve sedm hodin, v Lážově zvoní klekání.“

Zastavily se u průseku na vršku. Lážov ležel před nimi krásný, nezapomenutelný, s tmavou zelení kaštanových alejí skoro uprostřed. Tam vpravo světlila se cesta v „lipkách“. Ale nebyly to lipky, byly to staleté lípy, leckde vichry nakřivené, ale krásné, lákavé, vábící do daleka sladkou vůní rozpuklých květů. Běžely dvěma rovnými řadami od haltýře až k červené cestě pod Skalku. A vpravo od „lipek“ vykroutila se honosně cesta k řevnické silnici. „Na trubách“ se říkalo ovocné aleji, v níž některé stromy se ve pni zrovna lomily a rozrůstaly vpravo, vlevo. Tmavě zelené stromy střídaly se dvěma souběžnými řadami. Když zhasl květ kaštanů, když dovoněl květ starých lip, rozvoněla se po trubách zrovna jako na protější straně v ovocné aleji „po struhách“ letní jablka a hrušky. Zimní plody se teprve nalévaly a zrály. A kolem ovčína zase alej ovocných stromů, běžící až k císařské silnici. Zahrady panské a zahrady soukromých domů, všecko to teď v zapadajícím slunci zeleni svítilo. A nad tou krásou zněly lážovské zvony. To ještě byly tam tři velké a dva malé.

„Dnes se slaví, Zdeňo! Poledňák jistě rozhoupal Vojta Brabencovic. Slyš! Je to krása, viď?“

Děti se zaposlouchaly. A jak přestali slavit, rozezvučel se jen Michael, ten největší. Klekly děti beze slova upozornění do mechu a pomodlily se hlasitě „Anděl Páně“. A jistě že jejich upřímná modlitba byla poslouchána Bohem se zalíbením.

„Tak! A teď musíme zčerstva domů, abysme to všecko vyřídili. Je toho moc,“ pobízel Kája.

„Týno!“ zavolal hned, jak vešli. „Povídala teta kovářovic, že jste ,okerkule‘ darebná.“

Týna čistila boty a pobručovala si písničku. Hned se lekla, až jí bota z ruky vypadla: „Cože jsem?“

„No, okerkule darebná. My jsme se jí jen zeptali, jestli má z hadích ocásků jazyk, že jste to povídala.“

Týna vykřikla: „Rány do hlavy! Vzácná paní, ta mi dá! Ta mi vynadá na veřejné cestě. A co jste se jí potřebovali ptát? To jistě Kája! Počkej, hned to půjdu říct mamince! Ta ti dá!“ A Týna se rozběhla k hajnovně.

Kája se zarazil, ale ne na dlouho. „Třeba není maminka doma,“ utěšil se. „To jsme ušli,“ vzdychl Kája v lesovně. „Povídala Zdeňa, že jsme dnes moc brzy večeřeli.“

Paní lesní se k nim neobrátila, když jim dávala po kusu koláče. Chtěla je hubovat, ale jak si vzpomněla na tu „okerkuli“, nemohla. Teprve za chvíli řekla: „Když budete takhle pokračovat, tak vám jednou teta kovářka namlátí, ale pořádně. Taková prostořekost!“

„Teta hubovala na Týnu, vzácná paní, na nás ne.“

„Ale hodila na nás kámen,“ řekla Zdeňa, „víš, jak jsi se jí ptal, jestli by měla družičky na pohřbu?“

Paní lesní vyšla rychle na chodbu. Nejspíš pro něco, ale protože dlouho nešla, vyšly děti za ní: „Vzácná paní, taky povídala teta, že náš tatínek nejspíš bude sedět. Že je na to ,žaltář‘.“

„Na copak?“ ptala se paní lesní a hledala něco ve skříni.

„No, když ji tatínek zastřelí.“

Paní lesní upustila rendlíček.

„Kájo, už musíš domů, už je čas k spaní!“

V Kájovi hrklo. Což jestli maminka byla doma, no, to dostane!

Maminka doma byla, ale Týna potkala na rozcestí Katynku z Rochot, a tak se zapovídaly, že Týna musila už pospíchat domů.

Kája se probudil z prvního spaní, když tatínek hajný přišel z lesa. Měl přece starost.

„Tatínku, sedíte rád?“ ptal se najednou.

„I rád, hochu! Nalítám se po těch lesích a tuze rád si sednu, když je na to kdy.“

„Což na žaltáři, tatínku?“

Maminka zbystřila sluch. Tatínek se smál: „Mně se zdá, že mluvíš ze spaní. Na žaltáři se nesedí, z toho se modlí.“

„Ba ne, tatínku, teta kovářovic povídala, že budete sedět na žaltáři.“

Tatínek šel ke Kájovi, ale maminka se podívala po skříni. Ta uhodla hned, že Kája něco provedl, co zasluhuje bití.

„Kájo, co to šmodrcháš?“ ptal se tatínek.

„No, tatínku, řekl jsem tetě kovářovic, že ji zastřelíte.“

„A, to myslila žalář — kriminál,“ pochopil tatínek.

Maminka už prve stáhla proutek, ale teď jej položila zpátky na skříň. Tatínek to před ním řekl, nechá tatínka rozhodnout.

„Kájo,“ pokračoval tatínek už vážně, „ona ví dobře, že bych to neudělal. Ale ty nemáš a nesmíš povídat, co kde slyšíš. Ve zlosti jsem to řek’, a ty si nemáš všímat toho, co velcí povídají. Víckrát ať se to nestane! Jestli by někdo seděl, byla by to kovářka. Chytil jsem ji — ale nač ti to budu povídat! Kdybych ji byl udal, seděla by.“ Vzpomněl si tatínek v duchu na nějakou provinu kovářčinu.

Kája honem sáhl rukou pod polštář po kapesníčku. To je novina! Teta kovářovic měla sedět! Hned si musí udělat uzlík na kapesníku, aby nezapomněl a tetě vyřídil. Ale na všech čtyřech rozích už byly uzlíky. Honem si opakoval: „Tenhle mám, abych nezapomněl tetě pekařovic košík, tenhle, abych nezapomněl Terině Pachlovic dát ,šturec‘, protože mi včera zarazila při psaní; tenhle, abych přinesl panu řídícímu z lesovny psaní, a tenhle — maminko, prosím vás, nevíte, proč mám tenhle ten poslední uzel?“

„To nevím, chlapče,“ smála se maminka.

„Tak jsem to zapomněl,“ vzdychl Kája, „a ještě jsem si chtěl udělat jeden a nemám kde!“

„Tak si udělej uzel na nosíčku,“ radila maminka, a Kájovi to bylo hrozně k smíchu.

„Ju, maminko, to ani nejde.“ Zkoušel to Kája a opakoval si to ještě, když usínal.

XX. KÁJA SE ZDEŇOU CHTĚJÍ „ÚLEVU“. — SETKÁNÍ PANA KARBULKY S TETOU KOVÁŘKOU.

Brzo po ránu dal se pan Karbulka naznačenou cestou. A skutečně, ukázal se mu tak krásný lesní kout, až překvapením zůstal stát. Hned si řekl v duchu, že sem bude chodit denně. „Tamhle je takové krásné místečko k posezení, k natáhnutí,“ myslil si pan Karbulka, a už tam seděl. Natáhl se a bylo mu náramně krásně. Odložil kabát a vestu, i ze střevíců se vyzul.

Teta kovářovic, kterou zrovna po ránu na velké prosby a křiky pustil kovář z půdy (ale hned se zamkl do komory), nejdříve vypila notný hrnek kávy, kterou kovář uvařil, potom se párkrát rozkřikla do prázdna, chytila nůši a vyrazila z chalupy.

„Tak, tahle si uklidím nůši,“ schovávala si ji do podrostu. „Nejdřív musím do Lážova, jestli už není po veselce. Na trávu až potom.“

Kája pospíchal pro Zdeňu. „Už je čas,“ povídal si cestou, „aby byly ty prázdniny. Tuhle ten pan Kvíčala má prázdno pořád.“

Zdeně se nechtělo vstávat. Týna už po kolikáté volala: „Zdeničko; do školy!“ a Zdeňa hubovala jako často: „Zas do školy? Vždyť jsem tam byla včera!“ Konečně se vypravila. „To už chodíme dlouho do školy, viď, Kájo?“ vzdychla.

„No; aspoň kdyby už byl páťák, třeba bysme se mohli hlásit na ‚úleváky‘.“

„Jéje, co je to?“ divila se Zdeňa.

„Ty to nevíš? No, to se hlásí holky i kluci, že musejí pomáhat na poli, a tak nemusí do školy.“

„My taky pomáháme. Já bych se třeba taky hlásila,“ řekla Zdeňa.

„Ju, z prvňačky nemůže být úlevák,“ poučoval ji Kája.

Ale Zdeňa přece jen, jak šel pan řídící okolo lavice, hlásila se a řekla: „Prosím vás, pane řídící, jestli bych taky nemusila už do školy. My máme doma moc práce, tak jestli bych mohla být ,ulejvákem‘, ale Kája taky.“ A zvedla jasné, hluboké oči k panu řídicímu. Ale ten už byl u okna a hlučně si čistil nos.

Zdeňa pošeptala vedle sedící Cilce Majerové: „Heleď, Cilo, pan řídící umí vytrubovat jako náš tatínek.“

Cila hned v lavici stála s rukou nataženou, obracela se k oknu a šeptala: „Prosím, prosím!“ Až pan řídící o ni jen tak očima zavadil a kývnutím hlavy naznačil, aby mluvila.

„Prosím, pane řídící, ona tuhle Rédlova povídala, že umíte vytrubovat.“ Vítězoslavně se podívala po ostatních a čekala, co teď Zdeňa dostane. Třeba rákoskou! Ať, patří jí to! Proč ji nechce pustit na kraj. Byla dokonale spokojena, že to tak krásně pověděla. Ale pan řídící, místo aby se pustil do Zděni, vyšel na chodbu a vrátil se teprv za chvíli a honem začal s dětmi počítat.

Než šly děti ze školy, věděl už Kája, že si říkala Zdeňa o úlevu. Jak vyšly na cestu, hned pověděl: „Ty vůbec máš mlčet! Kdepak prvňačka, a pánovic k tomu! A heleď, musíme dnes chytit pár cvrčků a dát je panu Karkulkovi do pokoje. Povídal tuhle: ,Zdechle — mechle cvrlikají krásně cvrčkové.‘ Já jsem povídal, že vrabci cvrlikají, a cvrčkové cvrkají. Když se mu to tak líbí, můžeme mu udělati radost.“

Když přišly do lesovny, za maličkou chviličku tu byl pan lesní: „Zrovna jsem byl ve škole. Povídal pan řídící, maminko, jakou že to máme pracovitou dcerušku. Hlásila se dnes o úlevu, že máme doma moc práce a že tedy by byla tím ,ulejvákem‘,“ stěží pan lesní smích zadržoval.

Paní lesní beze slova spráskla ruce.

„Na odpoledne jsem vás omluvil. Musíte s panem Karbulkou na Rochoty. Nemáme s ním koho poslat a ve škole máte jen hodinu čteni.“

Děti náramně oživly tou zprávou. Sotva dostaly — to bylo k jedenácté — po krajíci chleba, honem ven. Kája udělal hned na dvoře tři kotrmelce za sebou, to radostí. A Zdeňa poskakovala jako malé kozlátko, také radostí, že před nimi leží volné půldne.

„Pojď, půjdeme se podívat ke ,dvoum lipám‘, snad tam bude pan Karkulík, abysme se domluvili, kdy vyrazíme.“

Ale nedošly až tam. Najednou vyrazil dlouhými skoky lesní cestou pan Karbulka. Bez klobouku, bez kabátu, bez vesty — a pro pána krále, i bez střevíců. Ale musilo ho to píchat. Jak poposkočil, vždycky vypískl, rozháněl se rukama, šle se mu vzadu házely. Povídal Kája: „Pane, to se mu to běží! Ty ho popohánějí!“

Ani si jich nevšiml, uháněl kupředu, k hajnovně.

Za nim se vynesla teta kovářka. Nepospíchala. Jen si podepřela boky, rukávy měla vykasané a volala: „Já ti dám, lufťáku jeden, budeš mne špehovat?“ A zase se vracela.

Děti se táhly nepozorovaně za ní. Kovářka už držela v ruce kabát i vestu, dívala se na střevíce a říkala nahlas: „Náramně by se mi to hodilo. Ale to je jistě, fořt by šel hned na mě. Ale abys věděl, pomstím se ti!“ Svázala vše do uzlíku a nesla k potoku. Položila vše do vody a zatížila kamenem. „Tak, abys to věděl,“ povídala a šla si pro plnou nůši trávy. Ale ať se dívala jak chtěla a kam chtěla, nůše nikde, tráva nikde, její šátek nikde. Už se dívala i do korun stromů. Už se rozkřičela. Ale marně.

Tak to dělal hajný Mařík! Ve chvíli, kdy začala křičet na pana Karbulku, odnesl nůši zčerstva domů, trávu vysypal, nůši napíchl na vidle, ty opřel o strom, na kus papíru napsal velkými písmenami: To je nůše paní kovářky z Lážova. Připevnil papír na nůši a zas šel.

Pan Karbulka vrazil do kuchyně v hajnovně, přirazil dveře, zamkl na dva západy a zastrčil závoru. Maminka hajná zrovna krájela nudle. Udělá je dnes s hříbečky, to je lepší než s uzeným masem. Zrovna si vzpomněla, že letos věru málo si zazpívala svatojanských písniček. Pořád ji kašel týral. Teď už zase s chutí může si zazpívat. Začala svou nejmilejší: „Kam jdeš, Jene, kam pospícháš?“

Té chvíle vrazil do kuchyně pan Karbulka. Jak dopadl na lavici, ještě těžce oddychoval. Ale přece honem řekl: „Nesprávně se ptáte, paní hajného. Nejsem ,Jene‘. Zazpívat: ,Kam jdeš; Jiří, kam pospícháš?’ byl bych hned odvětil: v místo bezpečné, paní hajného, neboť zlá žena otevřela ústa svá k nadávkám a zlořečením. Zmocnila se patrně mých svršků. Hle, v jak nedostatečném oděvu musil jsem utéci. Příval jejích slov byl divoký jak bystřina, ale kalná. A nikteravěk dobře běželo se mi lesní cestou neobutému. Moje nohy zespoda jsou zbědované. Bylo by snad dobře lesní cesty cementem dát vyhladiti, urovnati, bezpečnými učiniti.“

To zrovna hajný spěchá! S kovářčinou nůší v rukou, to už připíchl na ni nápis.

Pan Karbulka konečně odemkl, a šel se, jak řekl, „přiodít“. Také si zčerstva nohy vykoupal, ale do kuchyně přišel jen naboso v trepkách. Tam se teprve Maříkovi dověděli, co se stalo.

Teta kovářka bezpečně vyžínala křupavou trávu, když on ji spatřil a zavolal na ni: „Paní, ze svého-li berete?“

A ona hned se do něho pustila, srpem se oháněla a klacek v ruce měla. Očima koulela, jazykem sekala, až on utekl. Musil utéci. Hrůza z ní šla. Vylekal se. Poděsil se.

„To nic, pane Karbulko,“ řekl hajný. „Měl jste si taky ulomit klacek. No, teď už tam můžete beze strachu. Nůši s trávou jsem jí odnes’ — a má náhodou novou nůši — ta bude vyvádět! Ale k ,dvoum lipám‘ už nepůjde, tím jsem si zcela jist. Po obědě si obujete lehké střevíce třeba naboso, a děti s vámi půjdou na Rochoty. Je tam krásně. Škrábek, hajný, je dobrý člověk, a pan nadlesní zrovna tak. Hajný vdovec, pan nadlesní starý mládenec. Prosedí někdy spolu dvě, tři hodiny, pan nadlesní s cikárkem, hajný s faječkou. Pan nadlesní řekne časem ,tak — tak‘, Škrábek na to ,hm — hm‘, a víc nic. A když se rozcházejí, říká pan nadlesní: „To nám to uteklo při té řeči!‘ Je tam moc krásně.“

Pan Karbulka už na kovářku nevzpomněl, ale šel si ještě honem dát nohy do studené vody. To zrovna nesly děti polopromočený balík, v něm kabát, vestu a střevíce. Kája to vytáhl z potoka. Maminka hajná dala kabát a vestu sušit, do střevíců nasypala oves: „Však vyschnou,“ řekla.

XXI. DĚTI S PANEM KARBULKOU NA ROCHOTECH.

Sotva vyšel pan Karbulka s Kájou a Zdeňou na cestu, odbočující k Rochotům, zastavil se Kája: „Tak! A teď aby se nám to lepší šlo, musíme něco ujíst.“ Otvíral balíček. „Vzácná paní řekla: Jen to pones, Kájo, je tam pro vás všechny, ale dříve nejezte, až u obrázku!‘ Ju, u obrázku! To už je hnedlínko na Rochotech. Kdopak by se tam s tím tahal! Pojďte si vzít, pane Karkulka!“

„Karbulka, synu otcův, vždycky Karbulka! Je nemyslitelno tak záhy po obědě opět jísti. Žaludeční šťávy sotva zpracují oběd.“

„A jéje! Vy máte v žaludku šťávy? To my ne. Nám vůbec skoro všecko spadne do ledvin, viď, Zdeňo?“

Ale ta už kousala do koláče, proto jen kývla.

„A u nás při jídle vůbec nic nepracuje, jen zoubky a hubička. Kdepak šťávy! Ty má vzácná paní v lahvích ve spíži. Tak, my už jsme to naše skoro všecko snědli, tohle už dám do kapes. Tak, pane Krahulka, tuhle je to vaše.“ Podával Kája pánovi balíček, a děti se rozběhly napřed.

Pan Karbulka chvíli nad balíčkem přemýšlel, ale pak také rozbalil a také ujedl, a dal se cestou za dětmi. „Zdehle ku podivu tráví,“ myslil si. „Krajina je tu rozkošná. Jen ty děti příliš rychle ubíhají. Musím přidati do kroku.“

Na Rochotech Kája vodil pana Karbulku těmi nejkrásnějšími cestami. Jahod a malin všude bylo dost. Bylo k večeru, když namířili do lesovny. Hajný Škrábek chystal k večeři houby. Přivítal je a honem ještě zaběhl pod zahradu pro pár hříbků. „Pán přijde hnedle. Jen si sednou!“ nabízel panu Karbulkovi židli u otevřeného okna.

Prostorná jizba, kuchyně v lesovně, tříokenní, byla plná vůně resedy a karafiátů. Pan nadlesní měl v zahradě pod okny plné záhony kvítí. V oknech kvetla vanilka i vonné plnokvěté petúnie.

„Zdehle příjemně a krásně žijete, příteli,“ podotkl pan Karbulka. „A paříte-li pak houbičky?“

„Paříte-li? A nepaříte-li! To by z nich vyšel ten vonný čmuch. Jen studenou vodou proleju,“ nato hajný.

Pan Karbulka div nevyskočil se židle: „Čmuch! Příteli, totě ohavné, znešvařující slovo! Říkáme vůně, odeur (odér), nikdy ne ,čmuch‘. Na své-li čestné slovo můžete mi říci, že nikdy více toho slova užívati nebudete?“

„A to ne, prosím, to ne! To já nebudu marně slibovat! Pán už jde. Však už mne bolí jazyk, co jsem toho namluvil.“

Pan nadlesní vešel, pan Karbulka se mu představil.

„To mne těší, to mne tuze těší, a můžeme si jit sednout ven, než hajný připraví večeři.“

Sedli do zahrady. Pan nadlesní se zeptal: „Faječku?“

„Neříkáme ,faječku‘, pane nadlesní, nýbrž dýmku!“

„A kdepak dýmku! Já vždycky faječku.“

„Já doutníky, jichž libovonný kouř mi lahodí.“

Pan nadlesní vytáhl pouzdro s trabuky: „Prosím!“ A zapálil si faječku.

„Zdehle příjemné pobýti,“ řekl pan Karbulka.

„Tak — tak!“ nato pan nadlesní.

„Dlouho-li bydlíte na této samotě?“

„Hm, hm,“ pan nadlesní, a zase ticho.

„Ptačího zpěvu plno vůkol,“ pan Karbulka.

Nic. Ticho.

„Smutno-li někdy na samotě?“ ptá se zas pan Karbulka.

„Hm, hm,“ pan nadlesní.

A zase ticho, až do chvíle, v níž Škrábek přináší na stůl do zahrady hotové houby. Pan Karbulka navazuje řeč, ale odpovědí je mu „hm, hm“, nebo nanejvýš „tak, tak“ ještě hajného, který sedí opodál s kastrůlkem, nebo „jo, jo“.

A přece tam bylo krásně. Jistě ještě hodinu seděli mlčky v zahradě, než se pan Karbulka zdvihl.

„To nám ten večer utek’ při tom povídání,“ podivil se pan nadlesní.

„Tuším, zdá se mi, ba vím určitě, že byly se mnou dvě děti. Není jich tuto?“ ptá se pan Karbulka.

„Tuto jich není,“ řekl hajný. „Povídal Kája prve v kuchyni, že už je moc bolí nožičky od sedění, že poběží napřed. Dovedu pána na rozcestí.“

Kája se Zdeňou uháněli k domovu trapem. Nejvíc je dohnal k běhu ten kastrůlek, na kterém hajný chystal večeři.

„Já bych to sněd i s kastrůlkem,“ řekl Kája cestou. „A hladu už mám plné bříško. Je to dálina na ty Rochoty! To už jsem moc dávno neměl tak velký hlad. Mně se zdá, že povídala Týna něco o kocmaticích.“ (Kocmatice jsou osmažené květy černého bezu). „Panečku, to by bylo něco! Jen aby nám je nesnědli! Utíkej honem!“

„Ju, utíkej, když mám hlad,“ fňukala Zdeňa.

„Počkej, tamhle je plno malin. Natrháme si, ale to si nemysli, že hlad zaženeš! S tebou aby se člověk pořád zdržoval. Ještě nám snědí kocmatice! Vidíš, už na to není ani moc vidět.“ Skláněl ke Zdeně pruty plné zralých malin.

„Ještě že není pátek! Povídal tuhle vzácný pán, když jsme obírali maliny u průseku: ,Copak vy se do každé nepodíváte? Což kdyby tam byl červíček?‘ Já jsem řek’: ,Vzácný pane, takový červíček to je jako nic. Ten je tak jen jako malina, když v ní sedí a láduje se s ní.‘ A vzácný pán řek’: ,Inu, maso je maso! V pátek byste je musily prohlížet a jíst jen ty bez červíků!‘ Ale dnes je středa, tak to ber napořád, ať zas uháníme!“

„Jako řekla naše Týna,“ povídala Zdeňa s plnou pusou malin, „že bysme mohly jit za poustevníky a jíst samé kořínky. Heleď Kájo, co je to poustevník, a co ty kořínky?“ obracela se s celou důvěrou na Káju.

„No, pan poustevník — povídala naše maminka — ten nikam mezi lidi nechodí, jen se modlí, něco někdy od lidí dostane, a když ne, tak jí kořínky. Kořínky, — víš, to já tak dobře nevím. Já jsem myslil kořínky od kytek, a naší mamince zrovna tenkrát užírala dešťovka kořínek od bílého muškátu. Ten zašel a maminka to vyhodila. Chtěl jsem ten kořínek sníst, ale bylo to samá zem. Tak to asi pan poustevník jí ty kořínky od řezníka. Víš, jak jsme měli tuhle u vás k obědu, taky v tom byla jatýrka, ty já hned poznám. A Týna povídala: ,Vzácná paní, ten kořínek se jen vypil.‘ Já bych se třeba taky vyučil na pana poustevníka. Ty bys mi nosila kořínky, ale hodně jatýrek. A teď už to musíme vzít trapem!“

Jak se před nimi rozsvětlila cesta k samotám, zavýskl si Kája: „Už jsme jako doma. Zejtra půjde Lážovem pražské procesí ze Svaté Hory. Povídal Vojta Brabencovic, že na ně bude čekat u Malé svaté Hory a co dostane kytek a prstýnků! Musíme tam taky doběhnout!“

V lesovně jim kocmatice nesnědli, ale Týna se křižovala, jak se děti živily. Pan Karbulka se vrátil, když už Kája dávno spal.

XXII. DĚTI ČEKAJÍ NA PRAŽSKÉ PROCESÍ.

Vstal zase takový parný den. Silnice byla plná prachu, a jak Lážovem auta projížděla, celá oblaka prachu za nimi se zdvíhala. Nejdřív do vysoka, a pak se snášela níž a níž, ulehla do trávníků, do obilí v polích.

Kája ráno ohlásil, že se půjdou odpoledne podívat, že půjde pražské procesí. Po obědě děti bosy rozběhly se průseky na cestu k Malé svaté Hoře. Na měkké lesní cestě krásně se jim běželo, ale Kája přece řekl: „To nic není, když se za námi nepráší. To kluci z Lážova poběží prachem od školy až ke kapli. My jen ten kus od pěšiny.“

Jak na prašnou silnici vkročily, řekl Kája: „A teď trapem a hezky dupat, ať se za námi hodně práší! To je něco! Prach je jako teplé peří. Škoda, že to nemáme dál! Kluci už utíkají před námi. Vidíš, jak se za nimi práší? To je jistě Vojta Brabencovic mezi nimi.“

Děti už mohly běžet lesní pěšinou, ale kdepak! Inu, byl silniční prach vzácný, musily toho hodně užít. A libovaly si náramně. U kaple bylo dětí! Vojta Brabencovic povídal: „Tihle pražští poutníci házejí pokaždé cukroví, prstýnky i cvrndy. Tuhle si klekneme k příkopu s obou stran, hezky daleko od sebe, a až pojedou fůry, budeme volat: ,Pochválen Pán Ježíš Kristus! Vítáme vás!‘ A nastavíme dlaně.“

„Jéje, kleknout snad ne!“ divil se Kája.

„Jakpak ne,“ ohrazoval se Vojta. „To by myslili že nechceš nic z pouti!“ A už kluky rozestavoval.

Kája se podíval na Zdeňu: „Jakou to máš zástěrku?“

„No — červenou,“ oprašovala se Zdeňa.

„Ju, červenou, dočista šedivou. Počkej, ty doma dostaneš!“

Vtom tu stál Vojta: „Ty, Kájo, si klekneš tuhle, a Zdeňa naproti k příkopu! Tak! A už by mohli jet.“

Za chvíli slyšely děti drnčení fůry.

„Kleknout!“ vykřikl Vojta, a už se fůra blížila.

Panečku, házeli. Než přejelo osm fůr, měly děti plné ruce zaprášených cukrátek, olověných prstýnků i sem tam obrázek. Vojta a Kája i cvrndu zachytli. Zdeňa si navlekla olovňáčky na všechny prstíky i na paleček a musila je držet roztažené od sebe. Kája zrovna tak a ještě měl krásnou papírovou cvrndu.

„Tak už můžeme běžet domů,“ řekl Kája Zdeně, „to budou, panečku, koukat! Snad jenom pan císař má takových prstenů jako my. Heleď, Vojta se pere s Vinckem!“

„Jak by se nepral,“ řekl Ferda, „když Vincek mu přelomil stříbrný prsten s drahokamem, takovým zeleným.“

Vincek už ležel v silničním prachu, ale přece ještě podrazil Vojtovy nohy a ten se svalil taky, když z ohybu silnice zahoukalo auto. Kluci vylítli a za chvilečku jakoby nic. Vincek nabízel Vojtovi čtrnáct olovňáčků za cvrndu.

„Ani za sto,“ řekl pyšně Vojta a sevřel pevně mezi zuby cvrndu, protože prsty měl také jako dřevěné, také plné olovňáčků.

Kája se Zdeňou uháněli mezi nejplnějšími. Jak vběhli na lesní stezku, zastavil se Kája: „Já bych nechtěl být panem císařem za nic!“ Měl pořád před sebou vztyčené, roztažené prsty, plné olovňáčků.

„Já bych chtěla,“ řekla trochu vzrušeně Zdeňa. „To jsou prsteny! Z čeho, Kájo?“

„To já nevím, ale drahé budou. To pan poustevník jistě takových nemá. Jenže mně to tlačí. Ani nejde zavřít dlanička, ani proutek zlomit, a nic.“

Děti přiběhly domů zaprášené jedna hrůza. Týna je viděla nejdřív. Jen spráskla ruce a běžela do sklepa pro vanu. Paní lesní viděla najednou před sebou čtyři dětské ručky, roztažené prstíky plné olovňáčků.

„Pro pána krále, kde jste to sebraly? Dáte to pryč! Vždyť budete mít prstíky celé zelené! A toho prachu na vás! Děti, máte plné vlasy silničního prachu! Honem ty olovňáčky dolů a do vany!“

Kája s ulehčením je stahoval. Však také každý se hned přelomil. Když je Týna, jak řekla, důkladně vyprala, hned jim bylo lehčeji.

XXIII. HRA „NA SALÁMY“.

Když děti posvačily, podotkl Kája, že si budou hrát „na salámy“.

„Na co?“ ptala se paní lesní.

„Na salámy, vzácná paní,“ a uháněly děti z lesovny.

„Prosím tě, Týno, co je to za hru?“

„A to bude, vzácná paní, nějaká kájovská,“ smála se Týna.

Paní lesní šla po svém, ale ty „salámy“ jí nedaly klidu. Přece jen aby se podívala, co děti tropí.

Nebyly daleko. Stály u velkého sudu, zakopaného v zemi, plného vody. Zdeňa měla na velkém kameni nějaké prkýnko a s ohromným zájmem prohlížela s Kájou okolí. Paní lesní slyšela nadšené výkřiky: „Ta je, Zdeňo, heleď! To bude jako ,hercký‘. Víš, jak pan Štulc prodává v té plesnivé kůži.“ „A tuhle,“ něco mu podávala Zdeňa, „ta bude jako suchý cerbulát, ta je jako nic.“ „A tuhle,“ zajásal Kája, „to bude pražský. Tak, to už bude dost. Počkej, máš tu kudlu? Kdyby tak Týna věděla, že jsme si ji vypůjčili, to bys dostala!“

Paní lesní ne a ne poznat, o co se vlastně jedná. Skryla se za lískovými keři, dobře slyšela, ale špatně viděla. „Tak ukaž! Nejdřív jim ušmikneme hlavičku, to už je hned načisto po nich a nic je to nebolí, a potom jako přijdu kupovat.“ Chvíli bylo ticho. Potom bylo slyšet Káju: „Mácta, paní kupcová, dejte mi za korunu ,hercký‘ (uherský) salám, ale čerstvý!“—

Paní lesní přece jen dostala se blíž a teď už i viděla. Div nevzkřikla ošklivosti a leknutím. Zdeňa měla na prkénku pod kamínkem dešťovky bez hlaviček. Teď jednu vytáhla, položila na prkýnko a krájela kousky: „Mácta, pane, zrovna mi poslali z Lážova čerstvý, dnešní, měkký. Tak za korunku. Mám vám to zabalit?“

„A to ne! Já si to schovám do kapsičky, beztoho nemáte papír. A ještě mi dejte za dvě koruny ,pražský‘.“

Zdeňa sáhla po druhé dešťovce, když paní lesní vyskočila z úkrytu, nejdřív zamáčkla zbytky dešťovek kamenem, potom chytla Zdeňu za ramínka, vyplatila ji hned na místě hotovými, pak chytla Káju. Dostal zrovna tolik a potom následovalo drsné pobídnutí: „Domů, a hned! Týno!“ volala z dálky, „zčerstva připrav horkou vodu! Vydrbáš dětem ruce. Krájely štovky na prkýnku. To je ten jejich salám!“

Týna přitlačila a ještě potom řekla: „Fuj, takovou prašivinu berou do rukou. Za chvíli abych nedělala nic jiného, než vás drhla!“

Paní lesní k nim promluvila: „To jsem si přece nepomyslila, že umíte týrat zvířátka. Že se přece trochu nestydíte!“

„Vzácná paní, jak jí ušmiknem hlavičku, už je po ní.“

„Ale mlč! Ty kousky se ještě hýbaly.“

„Vzácná paní, když zabíjí na vánoce ryby, zrovínka tak. Hlavu ušmikne jako nic a kousky skáčou po prkýnku. Ale řekl vzácný pán, to že už ji nebolí, o tom už neví. A u šťovky zrovínka tak.“

Paní lesní honem nevěděla, co odpověděti. Zakašlala a pak řekla: „Vícekráte se to nesmí stát!“

Děti šly k průseku zamlkle. Tak ten den hezky začal a špatně skončil.

„Vidíš,“ začala Zdeňa, „já to povídala, když se ještě hýbe, že o tom ví.“

„Copak ty,“ ušklíbl se Kája. „Ty máš vždycky rozumu, ale až po vejprasku. Měli bysme se jít podívat k nám, co dělá pan Křehulka.“

Zdeňa byla také jaksi dojatá a šla beze slova k hajnovně.

Pan Karbulka si náramně liboval při bramborových plackách a vykládal mamince hajných: „Takováto krmě málo jesti v Praze známa. Paní hajného, napíšete-li mi předpis na výrobek tento?“

Maminka hajná si jen pomyslila: „Jen aby to nechtěl hned! Což bych mohla psát? Když mi zbude od oběda škubánková kaše…“

„Pane Krahulík, to jsme měli prstenů jako pan císař a což toho prachu! Taky mám tuhle cvrndu.“

„Synu otcův, neříkáme ,cvrnda‘, nýbrž ,papírová květina‘, aniž bychom předpokládali, že císař pán mnoho prstenů nosí. Ale já přivezl vám cosi z Prahy.“ A přinesl jim dvě síťky na motýly na dlouhých bílých hůlkách.

Děti měly ovšem radost, ale jak se síťkami vyběhly za hajnovnu, pokleslo Kájovo nadšení.

„Na motýly? Ju, ti se sem zrovínka chytnou! Heleď, zapíchnem to tamhle do mlází. Spíš chytnu motýla pod čepici neb rukou, než tímhle.“

XXIV. KÁJA NA MŠI SVATÉ ZA NEBOŽKU BABIČKU.

Kája obléká nedělní kalhotky. Jsou mu už tuze krátké. „Tyhle už, maminko, budete muset schovat, až zas budu malý.“

„Jak to? Ty myslíš, že zas budeš malý?“ ptá se maminka.

„No, až vyjdu školu, maminko, tak zas porostu zpátky, až budu maličký. Zdeňa taky.“

„I co tě napadá! Dá-li Pán Bůh, porosteš snad do dvaceti let. Bude z tebe řemeslník a ze Zdeničky slečna.“

„Ju, maminko, ona by ani nechtěla. Kdepak ,srečna‘. (Kája říkal důsledně „srečna“.) „Víte to, maminko, docela jistě, že pořád porostu? A jéje! To už nic nebude,“ vzdychl Kája. „Možná, že budu hnedle šlapat měchy,“ obracel řeč na veselejší předmět. „Povídal pan řídící, že dva druháci to ušlápnou jako nic.“

Maminka už byla na dvoře a Kája si myslil, že by to dnes mohli se Zdeňou obhlídnout na kůru. U měchů ještě ani nebyl. Už byl po snídani, jen vyrazit, když vešla maminka: „Počkej trochu, musíme dnes do kostela. Je mše sv. za nebožku babičku. Jen se obleknu.“

V tu chvíli přiběhla Týna z lesovny, že vzácná paní dostala telegram, aby hned jela na Smíchov, její sestra že zle stůně. „Vzácný pán,“ tak vykládala, „sám chytil opratě a už uháněli tryskem k nádraží. Vzácná paní jí nařídila, aby hned, ale hned běžela pro tetu hajných. Chleba se má sázet do pece, ale já to ještě dobře neumím. A honem, teta, nebo se ten Boží dar zkazí,“ hartusila Týna.

Maminka hajná držela v ruce tibetový šátek, sahala po lepší sukni, ale jak tohle slyšela, řekla: „Jaká pomoc! Chtěla jsem na mši svatou, je dnes úmrtní den nebožky matky. No, Pánu Bohu poručeno! Pánovic jsou k nám moc hodní. Boží dárek zkazit nedáme a já se při tom pomodlím. A ty, Kájo, v kostele pěkně se modli!“

Kája se Zdeňou uhánějí k Lážovu jak o závod. „Jak může někdo chodit pomalu, viď, Zdeňo? A taky se musíš pomodlit za naši babičku, je za ni mše svatá.“

Děti upalovaly už lážovskou ulicí. Zastavily se až u hřbitova.

„Vidíš, ještě je zavřeno. To asi všichni zaspali. Abysme šli zazvonit na faru. Já už tam jednou zvonil. Ale nic to nezvoní. Tahá se za zvonek a na schodech to bouchá, jako když někdo hodně dupá. Tak jsem se potom ptal strejčka kostelníkovic, co to, že to nezvoní. Povídal: „To tak udělal pan farář. Srdíčko zvonečku zastrčí do vejšky, protože mu tam kluci-uličníci zvonili, jak se setmělo, a mazavkové třeba ve tři hodiny ráno, když šli z hospody. Takhle to jen tak trochu bouchne a hned jdou otevřít.“

„Co je to, mazavkové?“ ptala se s účastí Zdeňa.

„No, co jsou dlouho v hospodě a potom jdou domů, když není ještě dost vidět. Upadnou do bláta, umažou se — tak to jsou potom mazavkové,“ vysvětloval Kája.

„Tak to naše Týna je taky mazavka. Tuhle upadla na dvoře a taky se umazala,“ řekla Zdeňa.

„Jéje, Zdeňo, ty jsi ale hloupá! To přece nešla z hospody!“

„A že nejde strejček kostelníkovic?“ divila se Zdeňa.

„Ju, vidíš, já zapomněl. On stůně a už je moc starý. Řek’, že už do kostela nemůže, tak je nový. Je z přátelstva. Povídal Vojta Brabencovic, ten že to umí! Hned chytne kluka za límec a vynese ho ze sakristie jako nic. Heleď, tamhle jde! Počkáme tuhle za bezem, jestli bude vyhazovat.“

Na hřbitov vběhli tři kluci. Za nimi šel mladý Rejhek, otevřel sakristii a vešel do kostela. Vendovi Novotných vzal Frantík Lebedovic čepici a hodil mu ji otevřenými dveřmi na hřbitov. Venda vykřikl a už se prali. Rejhek tu byl hned. Nejdřív vynesl Vendu, potom Frantíka: „Jestli mi sem ještě jednou vkročíte, to budete koukat!“

To se Kájovi náramně líbilo. „Pane, ten to umí! Viděls Frantíka, jak popoběh’? Ale bude asi potřebovat druhého ministranta. Je tam jen Ferda. Copak na levé straně, to bych ministrovat doved’.“ Kája popošel na cestičku.

„Copak tu chceš?“ ozval se Rejhek. „Umíš ministranci?“

„To, prosím, ne, ale Ferda umí, to je čtvrťák. Dej Pán Bůh dobré ráno, strejčku, a taky šňupáte? A taky, máte doma tetu Apolenku?“

„Když neumíš ministrana, tak jdi hezky k mřížkám!“ řekl Rejhek.

Kája šel, ale se zklamáním v duši. Stál u mřížek se Zdeňou a modlil se. Pořád říkal „za babičku“. Na konec mše svaté ohlásil pan farář: „Pomodlete se za v Pánu zesnulou Jenovéfu Šilerovou a ten cely rod, za nějž mše sv. byla obětována.“

Kája byl hrozně překvapen. „No, to se ale pan farář splet’, Jefůfa Širelová, kdo ví, kdo to je! Oni se jmenují Maříkovic, tak babička taky.“ A už ho v kostele nic netěšilo. Jen vyšli, řekl Zdeně: „Vidíš, a naše maminka řekla, že za babičku. Ju, za babičku! A naše maminka říká: ,Copak náš pan farář, to je jeden moc moudrý pán!‘ A zatím pan farář: za Jefůfu Širelovou a ten ,celurot‘. Pojď, půjdeme to říct domů! Já jsem se namodlil, až je to škoda. Ty jsi se taky modlila?“

„No, za vaši babičku.“

„Ju, za babičku! Za ten celurot s Jefůfou.“

Jak přišly do lesovny, ptala se maminka hajná: „Jestlipak jste se pořádně pomodlili za babičku?“

„Ju, za babičku!“ hučel Kája. „My se modlili, ale řek’ pan farář na konec za Jefůfu ten celurot.“

„No, no, jak to komolíš? Za Jenovéfu Šilerovou a ten celý rod, řekl jistě pan farář.“

„No, tak to povídal, ale my jsme přece Maříkovic a ne ten celurot s Jefůfou —“

„Už jsi zas dlouho nebyl bit, co? Já jsem rozená Šilerová babička byla Šilerová Jenovéfa. Tenkrát ještě nebyly Vlastimily a Drahomíry jako teď.“

Ale Káju nikdy nikdo nepřesvědčil, když babička byla jejich, že nebyla Maříková, a taky řekl Zdeně: „To bych se byl taky pořád modlil! A já to chtěl dnes obhlídnout u měchů a dočista jsem zapomněl. To s tím celurotem. No, až se najíme, můžeme se tam zas podívat, snad bude otevřeno.“

XXV. KÁJA OBHLÍŽÍ MĚCHY I VARHANY.

Jak děti odložily lžíci, honem uháněly do Lážova a rovnou ke kostelu. Otevřeno bylo a Rejhek vyklepával na hřbitově koberce. Kája hned řekl Zdeně: „Panečku, ten by nás vyndal! Třeba počkáme, až odejde anebo mu půjdeme pomáhat.“ Otvíral už hřbitovní vrata: „Pomáhej Pán Bůh, pane kostelník! My bysme vám třeba drželi za cíp!“

Rejhek se na ně podíval: „Tak držte, bude se mi lepší prášit.“

Kája i Zdeňa chytli koberec. Kája načínal rozhovor: „To se to vyčasilo! Povídala teta šafářovic, jestli se to nepokazí, že můžeme čekat hezké počasí.“

Rejhek v pravidelných úderech vyklepával prach.

„Hm,“ řekl, „to je jako nebude-li pršet, nezmoknem.“

„A kdepak máte tetu, strejčku?“

„Ta je v Boroticích.“

„A jéje! Tak ta už není živá?“

„A je, chlapče, moc živá je, bude se sem teprvka stěhovat.“

„Teprvka! A to je krásné slovíčko,“ liboval si Kája.

„Vyprášeno už to je,“ řekl Rejhek, „mohl bys mi, chlapče, doběhnout na kůr. Někde jsem tam nechal hadr, možná u měchů. Já si zatím doskočím domů pro konev.“

To se Kájovi náramně hodilo. Chytl Zdeňu za ruku a pospíchali po schodech. „Heleď, Zdeňo, já si ze šlápnu a potom jen tak malounko sáhnu na ,klábesu‘, jestli píšťala kvikne — a malounko nohou na ‚pedár‘, jestli zabručí.“

Zdeňa kývla hlavičkou: „Já taky na klábesu, ju?“

V naprostém tichu prostorného kůru velebně do výšky tyčily se střechovitě seřazené lesklé píšťaly. Lážovské varhany byly kus vzácné, krásné práce. Dětem se až dech zatajil. Po špičkách přešly kolem varhan k měchům.

„To je tam tma,“ šeptala Zdeňa.

„Tam se rozkoukáš,“ šeptem odpovídal Kája. „Moh’ bych pořád šlapat, dokud někdo nestiskne klábesu, tak to ani nekvikne.“ Počítal tiše schody: „…čtyři, tak, a tuhle na to se šlape. Je to jako houpačka, ale nesmí se na tom skákat, to pan řídící hned pozná. Teď našlápnu. Až tuhle to prkýnko poleze, poběžíme k varhanám. Stoupni si sem taky, Zdeňo!“ V měchách to zaškrumcalo, zavrzalo, měch se svezl dolů, druhý vylezl nahoru, a v téže chvíli to ve stroji zaječelo, zaskučelo, zahvízdalo. Hrálo to, ale jak! Zrovna strašidelně.

V dětech hrklo. Seskočily s měchu, Kája chyt’ Zdeňu za ruku, táhl ji za sebou, vyrazil s ní na kůr. Z varhan vycházel těžký, kvílivý sten. Ještě pár kroků, a byly na schodech a s těch jako šipky sjely dolů.

„Pro pána krále, Zdeňo, co se to děje? Klábesy jsou přiklopené, nikdež nic, a vřeštělo to až hrůza. Už bych to nechtěl víckrát zkoušet! Samo to hrálo! Strašidla nejsou, duchové po světě nechodí. Já se nebál. Jen jsem měl strach, aby mne něco nechytlo.“

„A táh’ jsi mě jako kotě,“ řekla Zdeňa, která se tak nepolekala jako Kája, protože nevěděla, že opravdu možno šlapat měchy třeba hodinu — pokud nikdo nestiskne klávesy, ani tón se neozve, jsou-li varhany v pořádku. Zato Kája domyslit se nemohl, a umiňoval si, že si ráno při vstane a poběží s Váchou šlapat, než pan řídící otevře, klábesy‘. Toho dne už ani nebylo mu do smíchu. V lesovně se mu přece zasmáli.

„Copak jste, děti, dostaly od cesty u Bartáků za ty krásné maliny?“ ptala se Týna.

Paní lesní ji napomenula: „Víš dobře, že nikam děti neposíláme, aby dostaly od cesty! Nevídáno, pro pár kroků.“

„Ju,“ zasmál se Kája, „to my víme, vzácná paní, ale dnes jsme přece dostali. Tuhle Zdeňa povídala, jestli nám dá nějakou certličku, že si ji smíme vzít.“

Paní Bartáková prodávala všelijaké dobroty, ale jen tak jednoduše. Sedla si pod kaštan, na poklopenou nůši položila prkénko a na to vyložila: ,pacle‘, větrové koláčky, barevné tyčinky, různé certle ajbišové, medové, a na zemi mívala láhev s malinovou šťávou a džbán s vodou. Kdo byl mlsný, mohl si koupit. Do sklenky — ne zvláště čisté — nalila vody, křupla šťávy a zamíchala otlučenou lžící.

„Zdeňa povídala, jak jsme tam přišli: To by hubička jedla ty certle s větrem, jak se potom otevře a fouká tam. Paní Bartáková zrovna načínala čerstvé a počítala je do kornoutků. Povídala, že bude teď chodit po poutích a musí všecko nachystat. Potom povídala, že za takové krásné maliny nám musí něco dát od cesty. Zdeňa už otvírala hubičku na certli, ale paní Bartáková sáhla do košíku, vytáhla slupky s okurky, přitiskla Zdeně i mně na čelo a řekla: „To je moc dobrá věc, aby vás nebolela hlavička v tom ,oupalu‘. Koupila jsem si dnes jednu okurku k bramborům.“

Týně to bylo hrozně k smíchu a paní lesní taky. Smál se i Kája, který dodal: „Jen jsme vyšli za dveře, Zdeňa se dala do smíchu, slupka jí spadla a mně taky.“

Kája nemohl dospat. Týna se naň doopravdy zlobila, že už je horší než ta drůbež a dospal nedá. Zdeňa byla také brzo hotova, a už uháněli k Lážovu.

„Prosím, pane řídící, směla by tuhle Zdeňa dnes na kůr? Ona by tam, prosím, byla hodná, a já bysem s Váchou šlapal.“

Pan řídící se vlídně usmál a dovolil. Nebyl ještě u varhan, když Vácha s Kájou našlápli. A zas jako včera. Bručavé i pištivé tóny, hrozně falešné, se ozvaly. Kája vyběhl se podívat. Pan řídící sebou trhl, skočil k varhanám, rychle odklopil víko. Na klávesách ležel těžký cínový svícen. Jakpak by to nehrálo, když klávesy pod ním byly přitisknuté.

Pan řídící chyť svícen a řekl skoro nahlas: „Který hlupák to sem položil? Buď některý ministrant anebo —“

Kája už dál neposlouchal. Pochopil a už se nedivil.

XXVI. LOUČENÍ S PANEM KARBULKOU.

Dovolená pana Karbulky chýlila se ke konci. Zvykl tolik samotám, že odcházel smutně. Sliboval, že dá-li Pán Bůh, za rok přijde zas. Mamince bylo až k pláči, když viděla, jak srdečně se pán s nimi loučí a jí zvlášť děkuje za tu práci s vařením, že si vždycky moc pochutnal. Honem zdvihla cíp zástěry k očím. V tu chvíli vložil rychle pan Karbulka do kapsičky Kájovy bundičky krásnou novou padesátikorunu, aniž to maminka postřehla.

Tatínek hajný pospíchal za pánem, aby ho doprovodil, a tak najednou seděly děti na březové lavičce u průseku. Kája si pořád držel kapsičku.

„To je peněz, Zdeňo, viď?“ řekl nadnáší ve. „Padesátka! Povídala jednou naše maminka: ,Copak teta Jezberovic! Ta dostala kolik padesátek!‘ To bych moh’ koupit paní Bartákovou s nůší i prkýnkem a malinovkou jako nic,“ odfukoval si Kája honosivě.

„Což pana Buchtu?“ ptala se Zdeňa.

Kája trochu ochladl: „To nevím. To je zase jiná. Má celý krám a je u nich moc lidu. To by nás moc přibylo, a třeba by to ani za padesátku nedal, když tam má taky pulty a stolečky. Ale že bych si koupil pár kilo rozinek anebo jeden rybník. Nasadil bych tam kapry, a to bys koukala, co by bylo za ně peněz! Anebo bych si za ně koupil školu a hned bych ji zavřel.“

„A ty myslíš, že ti ji maminka nechá?“ pochybovala Zdeňa.

„Heleď, Týna někam uhání, poběžíme za ní,“ rozhod‘ se Kája.

Večer maminka hajná sahá po Kájově bundičce. Všimla si v poledne, že má pořádný „trh“ na rukávě. A z kapsičky usmívá se na ni cípeček padesátikoruny. Mamince div krev v žilách neztuhla: „Pro všecko na světě, kde to ten nešťastný chlapec vzal? Kájo!“

Ale Kája spí blaženě prvním, tvrdým spánkem.

„Kájo!“ volá maminka hlasitěji.

Ale Kájův spánek je dokonale klidný. Maminka mu sahá na ramínko, třepe jím, až konečně namáhavě otvírá oči, které se mu touže chvílí zavírají. Ale maminka ho násilím posazuje na postýlce a volá na něho: „Kájo, kdes vzal tu padesátikorunu?“

Kája slyší jen to poslední slovo, protírá, mne si oči a říká ospale: „Já si za ni koupím školu a hned ji zavřu.“ A hlavička zas mu sjíždí na polštář. Ale maminka je neúprosná. Znovu s ním třepá: „Kde jsi ji vzal?“

Až Kája pochopí a odpovídá: „To mi ji dal do kapsičky pan Kahánek. A to bych spal, maminko!“ Usíná zase tvrdě.

Maminka si hlasitě oddechne. Narovná padesátikorunu a říká si: „Pro pána krále, takové peníze! Hned v neděli odnese je tatínek do Lážova Kájovi na knížku. A panu Karbulkovi aby Pán Bůh odplatil!“

Když se děti druhého dne sešly v průseku, řekla Zdeňa: „Tak abysme šli nakupovat za tu padesátikorunu.“

Kája honem sáhl do kapsičky.

„Už ji nemáš, viď? Já to věděla. To je zrovínka jako u nás. Jak někdo přijde z Prahy a něco mi dá, hned tu je maminka: ,Ukaž, uložím ti to‘!“

„Víš to, že tamhle na stráni je hříbků jako naseto? Pojďme na ně!“

XXVII. V LESOVNĚ SE MALUJE.

„Znáte, děti, pana Ratolístku?“ ptal se pan lesní v sobotu.

Kája si hned vzpomněl: „Ju, vzácný pane, ale říkají mu v Lážově ,pane Flóra‘. Pořád kouří z takové malé faječky, a povídal mi, že je to ,lurka‘.“

„Tož se s ním znáš osobně ? No, to je dobře,“ smál se pan lesní. „Ale on řekl ,lulka‘, ne ,lurka‘. Dojdete dnes k němu, že ho prosím, aby k nám přišel po neděli malovat.“

„A kde, prosím, zvostává?“ ptal se Kája.

„To bude těžká věc zjistit, hochu! Má svoje rekvisity ve dvoře u Čánských. Jednou ho najdeš v poledne v ‚prostřední hospodě‘, jednou v ,trucovně‘, jindy v Nové Vsi nebo na Skalce, někdy je ke stravě. Počkej, půjdete do ,trucovny‘ a tam to vyřídíte, nebo se poptáte v Lážově, kde maluje.“

A děti šly. Pana Floru našly brzo. Šel zrovna přes náměstí a nesl vysoké „štafle“. Pokuřoval z lulky a usmíval se.

„Pěkně vítám, pane Flora,“ řekl Kája. „Že máte po neděli přijít pánovům malovat, nechá se vzácný pán prosit.“

Pan Flora postavil štafle a poděkoval: „Děkuju za přivítání a též nápodobně. Tak po neděli — hm, hm, no, mám jít na tu Řidku, ale to já přijdu, to já jistě přijdu. V pondělí ráno tam jsem. Ať vynesou, co je potřeba, hned začnu. A vyřiď, Kájo, že mám nové vzorky, tuze krásné! To asi vzácný pán taky bude chtít dát malovat kancelář. Tu bysme udělali ,cákanou‘ do zelena. Tak s Bohem, na shledanou!“ Vzal štafle a šel dál.

Kája sdělil v lesovně, že pan Flora jistě přijde a že kancelář udělá „kácaně“ do zelena. Protože se všichni smáli, podotkl: „Však to poví sám, že kácaně.“

Týna si hned vyhrnula rukávy, že se dá do toho vynášení. „Zítra je neděle, nesměla bych beztoho nic dělat, a v podělí ráno to nestihnu,“ odůvodňovala svůj spěch.

Pan lesní se ohradil: „Ty dva pokoje si vykliďte, ale v kanceláři mi ničím ani nehněte! Co bude třeba, vynesu si sám!“

Přípravy k malování se dětem velmi líbily. Jakpak ne, když velké kusy nábytku se odnášely bud na chodbu nebo pod kůlnu. Všude bylo plno krámů a nikdo nemohl ničeho najít. Týna, kudy chodila, tudy hledala a naříkala: „Pro pána krále, kam jen jsem dala to sítko a lžíce? Tuhle jsem si rozdřípla zástěru a jehlu ne a ne najít.“

Pan lesní se rozesmál mezi dveřmi: „V tomhle jarmarku hledáte jehlu? Já tam nenajdu ani věšák, neřku-li jehlu. Rád uvidím, co budeme dnes jíst. No, maminko, vy jste to tuze krásně spravily. Jakpak se dostanete do spíže, co? To bude Týna přeskakovat ten stůl plný nádobí? To rád uvidím. A koukejme se! Co jsem se nahledal tuhle toho starého klobouku! Leží tu na prvním místě. Bude dobrý Mindě na koťata. Jen abys jej, maminko, nezaložila. Můžeš jej přikrýt tuhle tím skleněným zvonem, aby neovětral. A teď něco k večeři!“

„My jsme, tatínku, dočista na večeři zapomněly. Do spíže se teď taky nedostaneme.“

„Tož můžeme do lesa na kořínky,“ dodal pan lesní. „Ani nemám chuť na ně. Jen honem něco připravte, než si zakramaříte plotnu. Já si zatím najdu židli a sednu si na zahradu, abyste ještě taky mne neuklidily třeba pod necky.“

„Židli, židli, vzácný pane,“ vzpomínala si Týna, „my jsme je vynesly všecky. Mně se zdá, že taky pod kůlnu. Potom jsme před ně postavily se šafářkou tři skříně. Já honem přinesu z velkého pokoje,“ utíkala Týna pro židli.

„Tu lavici ze zahrady jste ještě neuklidily, maminko?“ ptal se pan lesní. „Ovšem, ona je upevněná v zemi, jinak by už taky byla pod kůlnou. A kde jsou děti? Ty budou asi na těch židlích za skříněmi, ne? Musím se po nich podívat.“

Paní lesní si sedla na bedničku s pískem. Co jen dá k večeři, když ve spěchu všecko nádobí složily do velké bedny pod kůlnu a na té bedně jsou postaveny ještě jiné? Hlava paní lesní byla plna neutěšených myšlenek, když přiběhla Týna. „Vzácná paní, klíč od velkého pokoje je pryč. Visel na hřebíčku, hřebíček prázdný, pro pána krále…“

Paní lesní pohnula rameny: „To je u nás vždycky tak! Na nic se nepamatuje!“

Přiběhly děti. „Vzácná paní, v průseku u kořene borovice je hromada vajec!“ volal Kája.

„Zaplať Pán Bůh, bude večeře!“ zvolala paní lesní. „Ale na čem je uděláme?“ dodala sklesle.

„A vzácný pán vzkazuje, že si zajde do Lážova na večeři,“ dodával Kája. Paní lesní si oddychla.

Klič od velkého pokoje našly, k večeři si vzaly čerstvě nadojené mléko a Týna donesla z hajnovny bochník chleba.

V pondělí po ránu přišel pan Flora.

„Nevím, nevím, pane mistře. Jestli něco kalého dnes naše kuchařky připraví. Mně se zdá, že od všeho ztratily klíče. A tož, jak nám to naparádíte?“ smál se pan lesní.

Pan Flora rozložil na stůl ve dvoře vzorky: „Mám zrovna čerstvé, ať si vzácná paní vybere! A do kuchyně mám vzorky jedna radost! Dolejšek můžeme naolejovat, nad to dobrý vzorek a potom Holandaňky v čepcích!“

„To bude něco!“ luskl prsty pan lesní. „Holanďanky u stropu a naší Týně a dětem spadne v krku, jak se po nich pořád budou dívat. Na desátou jsem přinesl včera z Lážova dvě uzená kolínka. Ale v čem je uvaříme, nevím. Leda jestli půjčíte některý z těch svých hrnečků, pane mistře. Jak vidím, máte jich s sebou dost. A což pivečko? Dáme si?“

Pan Flora se smál; „A to si dáme, vzácný pane! Dnes to bude vysušovat, a pivo z takového studeného sklepa, to, panečku, zchladí.“

Paní lesní poslala Týnu hned po ránu do hajnovny a teď už nesla panu Flóroví snídani, a ten se dal hned do práce. Kája se Zdeňou byli pořád za ním. Marně je lákala Týna, že je pod kolnou taková krásná loučka, aby ji děti šly vybrat. A což když pan Flora vystoupil na štafle a potom s nimi „chodil“ kolem zdí!

Dnes vařila pro všechny maminka hajná. Paní lesní poslala tam kuřata, aby je hajná udělala smažená s mladým hráškem. Však Týna od rána s paní lesní vylupovala lusky. Jak byla dvě uzená kolínka uvařena, přiběhla s nimi Týna. Bylo zrovna deset. Pan lesní se vracel z pochůzky a hned podotkl: „Jen když neztratily klíč od sklepa!“

V poledne obědvali v zahradě pod ořechem. Pan lesní řekl: „Ani jsem nemyslil, že budeme dnes tak krásně jíst. No, naše ženské mají vždycky v záloze hajnovnu.“

Pan Flora povídal: „Vzácný pane, vepřové s knedlíkem a zelím je tuze dobrá věc, ale tohle je ještě lepší.“ A šla mu práce od ruky! Děti se nestačily dívat. Kája byl pověřen úkolem postát u plotny, až se začne vařit klih. Stál tam se Zdeňou.

„Nic to nevoní,“ podotkl Kája.

„A to se to ještě nevaří,“ řekla Zdeňa. „Pojď, podíváme, se, jak je v lese!“

Mezitím ovšem klih přetekl a ohavně páchl. Děti seděly na pařezu.

„Zdeňo, já bysem se učil panem Florou,“ myslil Kája nahlas.

Chvíli bylo ticho.

„Ju, když ten klih tak divně voní.“

„A já bysem třebas maloval bez klihu,“ odpovídal Kája.

Holandaňky v čepcích usmívaly se z výšky na Týnu, která každou chvíli řekla: „Inu, je to ňáká krása!“

Jeden pokoj byl vymalován růžově, druhý modře a kancelář „kácaně“ do zelena. Pan lesní prohodil uznale: „Pan mistr se vyzná! A dnes máme k obědu vepřovou s knedlíkem a se zelím. A piva, pane mistře, co dost.“

Pan Flora zase už se chystá na Novou Ves, když Kája vykládá v lesovně: „Tak ani nevím, vzácná paní, na co se mám dát. Jestli na ten ,gramofór‘ nebo na to malování. Ale to by naše maminka musila vařit klih sama. Zdeňa nechce.“

„A co bych dělala já?“ ptala se paní lesní.

„No, vzácná paní, třebas byste mohla nosit štafle.“ Vtom se zarazil. „Nebo ty by nosil náš tatínek,“ opravil se.

„A to bude mít náramnou radost,“ smál se pan lesní mezi dveřmi. „Kolikpak bys mu platil, co?“

„No, vzácný pane, když by se jako u nás najed’ —“

„Maminko,“ smál se pan lesní už naplno, „to se takhle budeme s Maříkovými loučit. Škoda, už jsme si tak zvykli.“

Paní lesní byla velmi ráda, že už nábytek stál zase na svém místě. Točila se kolem plotny a odpovídala: „Není to ještě tak jisté. Možná, že bude chodit s gramofonem, povídal prve.“

A pan lesní dodal. „A moje ubohá Zdeňa! To ji čeká pěkný život. Ještě dobře, že to nebude už zítra!“

XXVIII. TANCIBUDKA A JALOVCOVÁ.

„Nic platno, maminko,“ začal pan lesní jednoho dne, „musíme vzít někoho z Lážova na dříví. Naši lidé jsou příliš znaveni celodenní prací, a v dřevníku je hromádečka. Bude to ovšem těžké někoho teď sehnat. Což toho Tancibudku?“

„Pro pána krále, tatínku! Toho lenocha? Sní z kila mouky vdolků jako nic a přeřízne dvě polínka za hodinu taky jako nic.“

„Jiná pomoc nebude, maminko! Bez dříví zůstat nemůžeme. Kdepak jsou děti, aby tam došly?“

Paní lesní řekla: „To bude těžká věc teď je hledat. Snídaly už dvakrát, vzaly košíčky a povídaly něco o doubravníkách“

„Však je najdu,“ bral pan lesní klobouk a šel. Našel je brzo.

Seděly pod dubem a zpívaly si z plných plic: „Proč bychom se netěšili!“ Když skončili, řekla Zdeňa: „Abysme snad ani na ty doubravníky nešli. Je to moc daleko a třeba už je teta kovářovic vysbírala. Za chvíli beztoho zas budeme mít hlad!“

„No, můžeme třeba tuhle blíž, jestli už rostou ryzce,“ soudil Kája.

„Ba ne, poběžíte do Lážova,“ ozval se pan lesní. „Víte, kde zůstává Tancibudka?“

„Víme, vzácný pane,“ smál se Kája. „Tancibudka mu neříkají, ale říkají: ,To je ten Honzíček-lenoch‘. Zvostává zrovínka blízko tety pekařovic — jak si koupil kozičku a nic jí nedával jíst, a jak se divil potom, že mu pošla. Ale má už kozičku zas.“

„Tož tam řeknete, aby přítel zítra do lesovny dělat dříví! Jen aby nezapomněl doma ruce!“

Opuštěné košíčky leží pod dubem, děti pospíchají k Lážovu. Tancibudka zrovna prohlíží svou chajdu. Dívá se po děravé střeše. Jde kolem pantáta Fichtlovic: „Copak vyhlížíte, Honzíčku? Snad jestli holubi se k vám nastěhovali?“

Honzíček se poškrábal za uchem: „A já jen tak koukám, pantáto, kam bych si měl dát na noc ,štrůzok‘, kdyby mělo pršet. Už mi zatejká skoro všude. Tamhle u komína ještě šindel drží, ale to bych musel dát ‚stružek‘ na plotnu a tam se mi nevejde.“

„Vy jste starý lenoch, Honzíčku! Kolikrát už jsem vám říkal, že vám šindele dám, jen si střechu vyspravte!“

„Vědí, pantáto, to je zlá věc. To není jen tak dát šindele. Tady je o to, že musím lézt na střechu a přitloukat je. To bolejí ruce!“

„A což sekat? Zejtra bych jednoho přibral,“ ptá se pantáta.

„Sekat, pantáto, to je teprv ouraz. Sluníčko připaluje, s člověka se slejvá, ruce bolejí, a což ta žízeň, pantáto!“

„No, ať vás teda něco sní!“ zlobil se pantáta a šel dál.

Tancibudka znovu prohlížel zezdola střechu. „Není to nic platný, budu muset spravovat. No, řekněme, dopoledne dva šindele, odpoledne zas dva, to máme čtyry. Když si pospíším, tak to bude do ‚nazima‘ spravený. Jenže si budu muset najít žebřík. Kdepak asi je?“ Rozhlíží se dvorem a posunuje čepici s ucha na ucho. „Hm, hm, mně se zdá, že se mi nechtělo rozřezat dříví, že jsem žebřík tuhle rozštípal.“

„Dej Pán Bůh dobré poledne, pane Tancibudka, že abyste přišel zejtra do lesovny dělat dříví,“ ozval se Kája.

Tancibudka sebou trhl: „A to snad ne! Je teď moc horko. No, můžem si to ještě rozmyslet. Abyste snad šli dál. No, uklizeno moc nemám. To já vždycky až najednou, když je víc krámů pohromadě,“ otvíral před nimi dveře do světnice. Až se děti zajíkly, jak těžký, dusný vzduch polkly.

„Že, strejčku, neotvíráte okna?“ ptal se Kája.

„No, je to tam od ,štrůzoku‘ kus cesty. Škoda cesty! Najde sem dveřmi ‚luftu‘ dost.“

Na stole bylo věcí! Tancibudka přece tam udělal kousek místa. Odsunul nalepený talíř: „Vidíš, chlapče, zítra abych uklízel. Nemám už kam postavit hrnek. Dám vám krapet kafe s rumem, to je moc dobrá věc.“ Bral do ruky ukoptěný hrneček, snad od omáčky, snad od polévky, ale Kája honem se bránil: „Ba, ne, strejčku, kdepak s rumem! To je zrovínka jako s breberkou, a my jsme zrovna jedli. Tak přijdete na to dříví?“

Tancibudka si slil kávu a z ohmatané lahvičky přilil rumu: „No, jinam bych nešel než do lesovny. Taky možná, že se ochladí. V těch horkách se toho moc nenafláká. Já nejraději dělám za chládku. Pak bych teda přišel, ale jestli bude v noci pršet a zamoknou mi ty poslední dobré šindele, přespím v lesovně.“

„Vy si sám vaříte, strejčku?“ ptala se Zdeňa.

„Ba sám, ba sám. No, já toho moc nenavařím. Já nejvíc na studeno, aby to nedalo moc práce. Nejradši kousek sekaniny od řezníka. Pan Leška mi toho dá za tři koruny flákotu a je bez práce.“

„A že ani nezametete?“ ptal se Kája.

„A to já až najednou, chlapče! Smetu všechno do kouta, a když je toho hromada, složím na kolečko, vyvezu, a je to!“

„No, máte tu jistě blešky, mě už něco štípá v rukávě,“ řekla Zdeňa. „Kájo, pojď už!“

„Bleška sem, bleška tam, horší je, že mi nad chlívkem spadl strop. Musím mít teď kozu v noci v sednici, ve dne to ona se pase.“

„A spravit to nejde?“ ptal se Kája už ve dveřích.

„I jde, chlapče, jde, jenže je to moc velká dřina; teď v těch horkách by člověk zkusil. Až bude chladněji,“ odpovídal.

„Tak s Pánem Bohem, ale já bych tu nezvostával ani chvíli,“ řekl Kája, a vyšli.

Tancibudka za nimi volal: „Já teda přijdu a kozu vezmu s sebou! Kdopak by mi ji tu hlídal? Ta, holečku, potřebuje nějaké obsluhy!“

Kája se zastavil na cestě: „No počkej, Zdeňo, ty dostaneš, až přijde s kozou!“

Zdeňa ohrnula rtíky: „Řekla jsem mu, aby ji přived’? Tak vidíš! Dobře ti povídal náš tatínek, že bys potřeboval někdy posvítit do hubičky, abys viděl na řeč.“

„Ju, posvítit do hubičky! To bych musel koukat jazejčkem, abych tam viděl. Heleď, Vojta Brabencovic se pere s Franckem Sušilovic, pojď se podívat!“

Prali se kluci jen což! Francek to prohrál. Než děti došly, už seděli na schodě před domem a umlouvali se na odpoledne, že si půjdou hrát do „Ďolíků“ na loupežníky.

„Už je po všem,“ řekl Francek Kájovi. „Pojď taky do Ďolíků! Tuhle Vojta vzal babičce herbábnou zástěru a bude dělat náčelníka. Moh’ bys říct panu Snilcovi o špagátky. Tobě dá, ale Vincka Šilchovic vyhodil.“

„Bodejť by Vincka nevyhodil, když mu ukrad’ tuhle pomoranč,“ řekl Vojta.

Kája vyvalil oči: „Že ukrad’? A jéje! Jak to moh’ udělat?“ Vzal Zdeňu za ruku a šli k samotám: „Heleď, Zdeňo, to jsem ani jakživ nemyslil, že Vincek ukrad’ pomoranč! Anebo Vojta Brabencovic babičce herbábnou zástěru. Naše maminka říká: ,Ani na nic nikde nesáhni! Co jest cizí, to je jako svaté! Ruka by ti upadnout musila a na oči bys mi nesměl‘!“

V Kájově dušičce leží velká záhada, jak jen Vincek a Vojta mohli krást. S otázkou na rtech vchází do lesovny; „Vzácná paní, Vincek ukrad’ u Štulců pomoranč, Vojta babičce herbábnou zástěru. Povídali taky, abych přišel do Ďolíků, že Vojta bude náčelník.“

„No, to začínají brzo,“ řekla paní lesní. „Inu, Vincek lže jako když tiskne a Vojta Brabencovic zrovna tak. Od lži ke krádeži není daleko. A co Honzíček?“

„Ju, vzácná paní, přijde zejtra po ránu a hned taky s kozou,“ hlásil Kája.

„Pro pána krále, to snad ne?“ lekla se paní lesní.

„No přijde, vzácná paní!“

A taky přišel. Ne sice po ránu, bylo skoro půl desáté, když klátivě vyšel na cestu k lesovně a za sebou opravdu táhl kozu.

Týna mu hned řekla: „A to si nemyslete, Honzíčku, že ji tady pustíte, aby okusovala vršky stromů! Tamhle si ji přivažte k plotu. Mohl jste jí doma založit píci, dát nápoj a bylo to.“

„A za chvíli bude deset,“ hlásila paní lesní. „To je u vás po ránu?“

„Vzácná paní, to ani není možná. Bylo jakorát půl deváté, když jsme vyšli. Je to sem dálina! Tak má člověk vyschlo v krku,“ hájil se Honzíček.

„Týna vám donese svačinu, ale, Honzíčku, nemyslete si, že nebudete řezat a štípat! Máte síly dost, a padesát vám ještě není. Dříví je suché, pila ostrá, tož jen ať sebou švihnete! Já se musím také podívat na pole a zůstanou tu jen ty děti. Ať v poledne máte něco uděláno!“

Týna přinesla hrnek sladkého studeného mléka, krajíc chleba a vzkaz: „Řekl vzácný pán, že buďto dělat anebo ležet. Ale ležet že můžete doma. Kdyby nehrozil déšť, zůstala bych doma a sama bych dříví rozdělala.“

„Co říkáte, Týno, déšť? A to mi rozmoknou šindele, a pak bych musil v sednici nechat jen kozu a spát v síni,“ upíjel dlouhými doušky mléka. „A taky dejte pití koze!“

„Však se nestarejte, ale víckrát ji sem nevoďte! Kdo to jakživ slyšel!“

Honzíček dopil, dojedl a klátivě zamířil k dřevníku. Děti za ním. Nejdřív odložil kabát, pak si hned sedl na špalek.

„Už abyste řezal, strejčku,“ připomínal Kája. „Poledne bude za chvíli a Týna přijde roztopit pod trouby, aby se koláče upekly.“

„A to se udělá, Kájo, to se udělá! To se všecko udělá! Už jsem si svlékl kabát. Kdepak bych mohl řezat v kabátě! Ale taky mám vestu. Musím ji taky odložit. Jen tak nechvátej! Dvakrát měř, jednou řež! Všecko se musí rozmyslit. A potom si taky musím vyhrnout rukávy u košile, a to taky chvíli trvá. A potom si musím vybrat polena. To je všecko samá práce. A potom taky musím dopít to mléko. Je to náramně dobrá věc, ale černý kafe s rumem je ještě lepší. No, tak abych stáh’ tu vestu.“

Kája už zrevidoval všecky hodiny v lesovně i v hajnovně. Bylo zrovna za pět minut jedenáct, když Honzíček zhluboka vzdychl a zařízl pilou do nejslabšího polínka, které si našel.

A bylo zrovna za pět minut půl dvanácté, když přiběhla Týna do dřevníku. Spráskla ruce: „Pro pána krále, Honzíku, při čem mi dostanou koláče přípal?“ Chytla pilu s druhé strany: „Zčerstva! Přestává legrace! Kdo chce být živ, musí pracovat, ať už prací jakoukoli! Vzácná paní na koláče zadělala, teď pomáhá na poli vázat. Polévka je hotova, koláče jsou v troubách, a kolik já musím těch plechů napéct! Honzíku, zčerstva, pospíchej, nebo vyletíš před polednem i s kozou!“

Přece jen Týna koláče upekla. Jen se v žlutavém tvarohu červené višně svítily. Ale hned po obědě hlásila, že Honzíček je ukrutný lenoch, jen aby vzácný pán naň dokročil.

Ale pan lesní přijímal dříví až někde na hranicích revíru a v poledne ani domů nepřišel.

Nad Babou stahovaly se mráčky v mraky, odkudsi zdaleka zadunělo hromem. Šafář vzal poslední kus koláče do ruky: „Kdo si pospíšil jako já, najed’ se. A teď zčerstva na pole!“

Zase osaměly samoty. Jen Honzíček s dětmi zůstal v lesovně. Pomalu žvýkal koláč: „Nebýt mě, koláče se neupekly. Ale ta holka mě prohnala: Ruce necejtím. To je dobře, že šla na pole!“

„Abyste, strejčku, řezal! Večer bude jako nic, a není tu ani polínka,“ pobízel Kája.

Honzíček nato: „Čas k dílu, čas k jídlu, Kájo! A teď zrovna mám čas k jídlu.“

Kája byl jako na trní, když Honzíček se chyt’ za žaludek. „To je mi ňák ouzko! To asi ty višně! Teď — jen se něčeho napít. Nevíš, Kájo, kde má vzácná paní jalovcovou?“

Zdeňa vyhrkla: „Já to vím! Klíče jsou na spíži.“

„Tak pár kapek, děti, do hrnečku mi přineste, a zas bude dobře. Moc mě to svírá.“

Děti odběhly. Klíče byly zrovna u spíže. Paní lesní je tu zapomněla.

„A jalovcová je tuhle,“ řekla Zdeňa.

„Ju, plnou láhev mu načnem,“ namítal Kája.

Honzíček už byl za nimi: „A to nemusíte načínat. Já si načnu sám! Inu, to je bolest, to je bolest, dětičky, snad to bude má smrt. To budou ty višně. Ňáká se mi přilípla na žaludek, to je hrůza, jak to bolí!“ Vytahoval zátku a přisadil láhev k ústům.

„Jéje, z láhve! To vám, strejčku, zaskočí!“

Honzíček odsadil: „I toto! Leda by mi skočila do krku celá! A to je dobrota! Ta hřeje!“

„Ale vytáh’ jste toho, strejčku!“ podotkl Kája. „To se vám to bude špatně štípat! Tak ukažte, ať tu láhev uklidíme,“ sahal po ní.

„I toto, chlapečku, tu už z ruky nedám, dokud v ní něco bude. Kdepak se dostane člověk k takovému malvazu! To se mi to bude štípat!“ Odcházel do dřevníku, děti za ním. Sedl si: „Měl bych si nechat práci, až bude chládek. Tak se se mne slejvá.“

„To od té breberky,“ řekl Kája.

„Nejlepší bude, když to dopiju,“ nevšímal si jeho řeči Honzíček. „Mohla by mi tam spadnout moucha.“ Blaženě si přihýbal.

Jalovcové rychle ubývalo a na Honzíčka šlo ukrutné spaní.

„Už, vás nebolí bříško?“ ptal se Kája.

Ten zrovna dopil, něco zahučel, pohodlněji se opřel a už spal. Za malou chviličku začal chrápat.

„Tááák,“ řekl Kája, „tohle bude slyšet vzácná paní snad až na pole a bude myslet, že řeže, a on zatím tak chrápe. No, ten se natrunčil, Zdeňo, a dříví ani kousek. Pojď, budeme nosit do kuchyně tuhle rozházené kůrky!“

Zdeně se moc do práce taky nechtělo, proto řekla: „Radši ho vzbuď!“

Kája se postavil před Honzíčka: „Strejčku, máte štípat!“

Nic. Kája už křičel: „Strejčku, nemáme dříví!“ Ale jen táhlé chrápání bylo mu odpovědí. „Toho neprobudí ani kanón. Zdeňo, pojď nosit kůrky!“

Nanesli jich pod kamna, kolik se vešlo.

„Tak si myslím, že ho ani bříško nebolelo, ale měl chuť na jalovcovou,“ prohodil Kája. „Ten bude spát do rána. Teď dáme kuřatům a pít té koze, a potom musíme k nám. A ty jsi taky líná skoro jako Honzíček, Zdeňo! Jen pořád hekáš a vzdycháš. Víš, co povídal včera vzácný pán? Naše Zdeňa hrozně ráda pracuje, ale nejradši ze všeho nedělá nic.“

Zdeňa se podmračila a zafňukala: „Když jsem ještě malá, a ty mne pořád honíš dělat.“

„Ju, to se musí! Když jsou všichni na poli, musíme je zastat. Až bude po žních, zas budeme jen lítat po lesích. Pojď, Zdeničko!“ udobřoval ji, když viděl, jak si prohlíží poškrabanou ručku od prutu, který se jí připletl mezi kůrky. „Máme doma v troubě jahelník.“

Týna poskokem ubíhá z pole: „Jestli Tancibudka nenadělal dříví, to bude soužení,“ myslí si. Už z chléva slyší dobytek, jak se hlásí. Už za ní pospíchá Šafářka. Týna vlítne do dvora rovnou k dřevníku. Takové podivné zvuky slyší. „Rány do hlavy, on tu spí!“ Dívá se blíž: „A tuhle leží láhev s nápisem ,Jalovcová‘. A to on ji na dětech vymámil, vytrunčil a teď spí.“ Jako vichr vyletí z dřevníku do kuchyně: „Zaplať Pán Bůh, děti nanosily kůrek! No, to bude vzácná paní koukat, jakého jsme tu měli pracanta.“

Už je po večeři. Šafář zčerstva řeže, Týna na druhém špalku štípá. Honzíček chrápe a chrápe.

„Co s ním,“ řekl pan lesní, „s lenochem a pijanem?“

Obrátil se na děti, které prve všecko byly pověděly, jak naříkal, že ho všecko bolí a že snad z toho umře, a jak tu láhev odnesl.

„Děti, doběhněte do hajnovny! Kájo, řekni tatínkovi, aby ho odvezl do jeho baráčku. Kdopak ho tu bude hlídat?“

Pan lesní sám zapřáhl, do košatiny Honzíčka položili. Hajný vzal do ruky opratě a Kája se radostně usmíval: „Jéje, tatínek pojede s koňmi! Zdeňo, podrančíme za vozem, a zpátky nás tatínek sveze,“ řekl Zdeně.

Vůz se rozjel, paní lesní vykřikla: „Co s tou kozou? Kájo, Zdeňo, povedete ji vedle vozu!“

Hajný zastavil: „Vzácná paní, v košatině je místa dost, nakrátko ji přivážu, aby tomu lenochovi neublížila, a je to!“

Děti uháněly za vozem. U baráčku hajný zastavil a zavolal souseda, aby mu pomohl odnést Tancibudku. Ten pořád ještě spal. Ale jak ho v jeho světničce uložili, probudil se, vyskočil a začal křičet. Chyt’ do ruky talíř, hodil jím po sousedovi, chytil druhý, hodil jím po hajném. Jen tak tak že uhnuli. Odešli rychle ze světnice, slyšeli ještě nějaké křápnutí, potom temné zabouchnuti. To asi Tancibudka upadl, a už bylo ticho. Asi usnul zase.

Polekané děti stály v chodbičce.

„Vidíte, dětí,“ řekl hajný, „co kořalka z člověka dělá? Zrovna zvíře, krom té drahé duše. Vzácná paní jako lék v maličkých skleninkách jalovcovou podá, on jí litr snad najednou vypil.“

Děti jely na voze. Tak krásně to drncalo, sem tam jimi smýkalo, ale neměly té pravé radosti. Pořád slyšely ten opilcův pustý řev. Ještě když Kája usíná, nepokojně se převaluje: „Maminko, kdybyste ho byla slyšela křičet, jéje, já bych se toho nenapil za nic!“

XXIX. V LÁŽOVĚ HOŘÍ.

„To je pravé žňové počasí,“ řekl ráno tatínek hajný. „Žito, pšenice, ječmen už s pomocí Boží je pod střechou, ještě oves; jen nedopusť, Bože, zlou bouřku nebo krupobití! Něco z těch veder přijde. Říkala vzácná paní, Kájo, že půjdete do Lážova na nádraží.“

Paní lesní dává Kájovi v půl desáté rozkazy: „Nejdřív se zastavíte u pana Žíliny. Že ho prosím, aby byl tak laskav a tu bednu z nádraží, jestli už tam je, přivezl až k nám. On je vždycky tak ochotný, jezdí tam denně, s poštou a nejspravedlivěji to zařídí. A potom doběhnete na nádraží, tam odevzdáte tohle psaní, a potom už nic. U Žílinů vyřiďte, že jsou vejce připravena, máslo taky. A že pozdravujeme.“

„To jsem ráda, že bude po starosti,“ řekla paní lesní Týně, když děti odběhly. „Už jen aby ta bedna tu byla! Je to taky nápad od sestry posílat mi nádobí! Tuze lacino prý to někde koupila, sama už je nemá kam dát, vzpomněla si na mne, a já bych sama mohla chodit s nádobím na jarmark. No, už to poslali. Vracet to nemohu.“

Za čtvrt hodiny zašustily bosé nožky na chodbě: „Maminko, nemáme s sebou nic jíst a málo jsme snídali,“ hlásila Zdeňa.

Dostal každý krajíc chleba s máslem a malé pošťouchnutí do zad: „Děti, vy jste horší než ty naše kachny!“

U Žílinů zrovna vybalovali zboží. Kája vše vyřídil a pan Žílina řekl: „A to já přivezu jako nic. Copak na samoty, tam je radost jet. Člověk si porozpráví a hned udělá ‚kšeftíček‘.“

Nabídl každému hrst drobného cukroví. Děti poděkovaly a přihlížely k vybalování.

„A to je cikorky!“ řekl Kája uznale. „To asi na kolik let?“

„I kdepak, to bys tomu dal, Kájo!“ smála se dcerka pana Žíliny.

„A cibule, jéje,“ pokračoval Kája v divení. „A tuhle,“ podíval se stranou, „tuze pěkné rohlíčky máte, pane Žílina, tyhle kulaté s mákem — a to jste ňák zčerstva prodal, že už tu máte jen dva?“

„To zrovna pro tebe a Zdeňu,“ řekla druhá dcerka pana Žíliny, také tak černovlasá a černobrvá jako první, a podávala jim s úsměvem rohlíčky.

„Tak že necháme mockrát děkovat. Peče pan Žílina taky v noci jako pan Suchý?“ ptal se Kája se zájmem.

„Taky, taky, Kájo,“ odpovídal pan Žílina a zapisoval si něco do notýsku. „Člověče,“ smál se, „jen se neuč pekařem! Ten se jakživ nevyspí!“

Kája se trochu natřásl. Jakž by ne! Tuhle pan Žílina a řekne mu „člověče“. Není přece on, Kája, takovým „cápkem“, jak maminka říká. To by mu leda řekl pan Žílina „kluku“, a on zatím „člověče“! Honem se mu odvděčil: „Vzácný pane, nás tatínek říká, že je u všeho něco. Vy se nevyspíte, truhlář zas dělá rakve, kovář zas aby se bál, aby ho kůň nekop’, a náš tatínek pytláků. A ševcem abych se učil, to zas říká Zdeňa: U strejčka ševcovic to nic nevoní. Tak zaplať Pán Bůh za všecko, a my půjdem na nádraží.“ Šli náměstím, a Kája řekl hned: „To je tu dneska smutno! Človíčka není vidět. A slyšela jsi paní Žílinovou, jak volala z kuchyně, že musí na pole? Všecko je to v polích. Heleď, kde je statek, všude vrata dokořán. Svážejí, a člověka tam neuvidíš.“

Rozpálené chodníky pálily do bosých nožek. „V prachu to bude taky pálit,“ povídá Kája. „Budeme to muset vzít trapem, abysme zas brzo uháněli domů, do chladného mechu a stínu. Heleď, Zdeňo, Honzíček sedí na prahu! Pojďme se ho zeptat, jak se vyspal!“

Tancibudka skutečně seděl na prahu a pokuřoval. Než děti mohly pozdravit, sám začal: „Je tu horko, co? A to jsem rád, že vás vidím. Ta jalovcová byla tuze dobrá, ale silná, tuze silná. Vyřiďte v lesovně, že jsem ještě nedostal za ten den zaplaceno!“

„Jéje, strejčku, a za co? Vždyť jste dohromady nic neudělal!“ namítal Kája.

„Ale byl jsem tam zjednaný na práci, chlapče, ztratil jsem den, a kdo jedná, musí platit. Jen to vyřiďte! Jsem rád, že jsem nešel dnes pomáhat Svátkovům. Jako bych to byl věděl, že bude horko jako v peci. Není pamětníka takových veder. Snad mi sluníčko i ty šindele roztáhne, že nebudu musit dávat nové. Počkám, až jak to dopadne.“

Kája se rozhlédl náměstím, které se před nimi otvíralo. Škubl sebou. „Tamhle u Ambrožů je kouř. Pro pána krále, aby tam tak začínalo hořet. Strejčku, poběžme tam!“

Tancibudka líně zdvihl oči: „No, začíná se tam kouřit. Ale co bych tam běžel? Jestli tam hoří, než by to přišlo sem, tak bych párkrát utek’.“

Od Ambrožů opravdu vystupoval v nehybném těžkém vzduchu bělavý kouř.

„To asi Ambrožovi šli na pole, nechali doma děti, a třeba něco provedly,“ přeřekl Tancibudka. „Ale než by to přišlo sem!“

Kája chyt’ Zdeňu za ruku, rozběhl se plný úděsu a hrůzy do náměstí. Jak kolem školy běžel, otevřel tam dveře a zavolal: „Paní řídicová, prosím vás, nechtě tu Zdeňu! Mně se zdá, že u Ambrožů hoří!“ Postrčil Zdeňu do chodby a utíkal.

Ale u řídících taky zrovna nebyli doma. Také měli kousek pole. Všecko zamkli, jen chodbu ne, zrovna tu, do které Kája vstrčil Zdeňu. Kája běží prázdným náměstím. Už je to jisté, že začíná hořet u Ambrožů. Skutečně už hezky znatelně vystupoval kouř. Tu a tam nakoukne do otevřených vrat, zavolá „hoří“! ale nikde se nikdo ani nehne. Už dobíhá Ambrožovic dvora. Už vidí, odkud se kouří. U stodoly! Mají tam vyschlou „starešinu“. Tam to hoří, a chytá už vyrovnané dříví, chytá už i dřevěná kolna. A tamhle zrovna u stodoly sedí tříletý Pepíček Ambrožovic, tleská ručičkama a volá: „Svítí, svítí!“ Blízko něho, pro pána krále, teď se tam skulilo tenké hořící poleno — zrovna tam v sedě, ale tvrdě spí babička Ambrožovic. V ručkách dítěte zahlédl Kája škatulku se zápalkami. Dřevěná kůlna zahořela jasným plamenem. Ještě chvíli — zřítí se a zrovna na babičku a Pepíčka. Kája několika skoky je u nich. Chytne Pepíčka za ručku: „Poběž honem, poběž!“ A táhne ho za sebou. „Babičko, hoří, utíkejte!“ vzkřikne z plných plic.

Ta otvírá oči, leká se, ale vstává a pospíchá od místa, kde na ni a na vnoučka čekala snad smrt. Jen odtáhl Kája Pepíčka k vratům, jen tam za nimi babička udýchaně přispíšila, vyschlá dřevěná kůlna, ztrávená na půl od plamenů, hroutí se s praskotem k zemi. Od ní přeskakují plameny na vyschlé dříví. Pepíček s babičkou stojí před statkem, babička rukama lomí.

Kája vidí, těm že se už nic nestane, a rozbíhá se znovu na náměstí. Sem tam starý děda nebo belhavá babička s bědováním vycházejí. Kája v běhu přemýšlí, kam. Vzpomene si, že strejček Pachlovic je hasičem a bude troubit na poplach. Ale Pachlovic zůstávají na „drahách“. Než tam doběhne — — —

„Šturmovat, na věž, velkým zvonem na jednu stranu, aby přiběhli lidé z polí!“ vykřikuje kdosi. A Kája zčerstva změní směr cesty a uhání ke kostelu. V tu chvíli přeleze hřbitovní vrata. „Zaplať Pán Bůh!“ zavolá ulehčeně, když shledal, že dveře k věži jsou otevřeny. Vybíhá po schodech celý upocený. Paleček si nakopl, ale nevšímá si toho. Do krve to bylo, ale už je u zvonů. Doposud nikdy velkým nezvonil, ale viděl kolikrát, jak se to dělá. Už má srdce zvonu na dosah ruky.

„Ať už to dopadne jak chce,“ myslí si. Bere srdce zvonu do rukou, odhazuje je ke stěně zvonu. Ano, Kája „šturmuje“ největším zvonem „Michaelem“ podle všech pravidel.

Jasný hlas zvonu hlásí lidem na polích pracujícím neštěstí. Oni nechávají práce a uděšeně se zaposlouchají. Rozbíhají se šíleným pospěchem do Lážova.

„Hoří, v Lážově hoří!“ vykřikují na sebe, a nikdo z nich neví, kde. Možno, že zrovna u nich. A zvon Michael nářkuplně tluče o jednu stěnu v pravidelných přestávkách.

U Ambrožů dohořely poslední zbytky dřevěné kůlny a lačné plameny olizují chtivě, kam dosáhnou. Ale strejček Pachlovic už vytrubuje, hasiči zčerstva oblékají pracovní šat. Jeden, dva páry koní poklusem pospíchají k hasičské zbrojnici. Už je venku stříkačka, už s ní koně uhánějí ke statku Ambrožových. A už natažené, vody plné hadice chrlí spousty vod do Ambrožovic dvora.

Panímáma Ambrožovic letěla z pole jako šílená. Jak by to zrovna tušila, že hoří u nich. Pepíčka tam nechala s babičkou. Ale babičce už je osmdesát, kale už ani toho dítěte neuhlídá. Dech se v ní tají, když poznává, že vskutku u nich hoří. Ale vidí Pepíčka s babičkou před statkem na náměstí a babička drmolí: „Tak jsem jen na chvilku zdřímla a to on asi Pepíček sírčičky vzal a hořící odhodil — a chlapeček nevelký, ale statečný přiběhl, Pepíčka za ruku vzal, odvedl a mne vzbudil, já taky pospíšila.“

Dík pohotovosti lážovských hasičů oheň byl za chvíli uhašen.

„Všichni abychom na kolena klekli,“ řek’ pantáta Ambrožovic, „a Bohu děkovali, že to nedopadlo hůř. Jen to, že šturmovali, zabránilo většímu neštěstí.“

Kája se podíval okénkem ve věži: „Už hasí,“ řekl si tiše, „už jsou všichni doma. Už nemusím šturmovat,“ a seběhl po schodech dolů. „Copak asi Zdeňa?“ vzpomněl si. A už se rozběhl ke škole. Také už byli doma, ale zase už Zdeňa tam nebyla.

„Kdopak, Kájo, odvedl Pepíčka Ambrožovic s babičkou s místa neštěstí?“ volal za ním pan řídící.

Ale Kája už uháněl hledat Zdeňu. „No, abys taky u všeho nebyla!“ řekl Zdeně, když ji našel před Ambrožovic statkem.

„Ju, kampak bych šla?“ bránila se Zdeňa. „Ve škole nebyl žádný doma, potom lidé křičeli, tak jsem šla taky. A heleď, Kájo, tys vyved’ Pepíčka Ambrožovic i babičku. Jináč by byli shořeli,“ s obdivem se Zdeňa na Káju zadívala.

„Ju vyved’! Já řek’ a oni šli. Byli by taky šli i beze mne, když už hořela kolna. Nikoho jsem nevyváděl. A musíme honem domů!“

XXX. KÁJA HRDINOU DNE.

U Ambrožů zase už bylo jako jindy. Jen dva hasiči tu zůstali na hlídce a pantáta Ambrožovic vyslýchal babičku: „Kdopak vzal Pepička za ruku a šel s ním před statek? A kdopak vás vzbudil?“

A babička jen pořád říkala: „Chlapec! Malý chlapec! Asi tak druhák! Oči má černé, inu tak černých jsem ještě neviděla! Křičel, probudil mne, Pepíčka za sebou táhl.“

Pan velitel hasičů se doptával: „Kdopak to byl, který se rozběhl na věž a šturmoval? Z dospělých nikdo nebyl doma.“

A paní Pachlová říkala: „Tatínku, to nebyl nikdo jiný než Kája hajných. Povídala babička Ambrožovic: „Ani neznám už ty děti, ale tenhle měl oči jako saze.“

„Však se to dozvím. A jestli — velkou pochvalu zaslouží. Babička by tam byla zůstala a Pepíček taky,“ řekl pan Pachl.

Kája uhání se Zdeňou k samotám. „Zdeňo, jestli jen cekneš, vícekrát s tebou nikam nepůjdu!“

Zdeňa jen kývla kučeravou hlavičkou.

„Co jsme se vás navolali, nahledali a strachu poměli!“ řekla paní lesní. „Copak vás to napadlo, zůstat v Lážově, když hořelo? Což kdybyste přišly k úrazu? Byli jsme tam všichni, ale to už dohořívalo, a vás jsme neviděli.“

„Ještě se celá třesu, když si vzpomenu na to leknutí, když začali šturmovat,“ vykládala Týna. „Kdopak asi uháněl na věž? Já bych tam nešla za nic. Myslila bych si, že už za mnou hoří schody. Nevíš, Kájo, kdo to byl? Snad pan Štulc, ne?“

„Ju, pan Štulc, když to bylo u nich blízko!“ řekl Kája.

„No, z kluků to nebyl nikdo. Kdopak by věděl, jak se šturmuje,“ dívala se po očku na Káju.

„Třebas to ví lepší než vy, Týno,“ skládal Kája lívance a pochutnával si.

Zdeňa už několikráte otvírala hubičku a chtěla říci: „To Kája šturmoval,“ ale zas ji honem sklapla, protože Kája na ni valil oči.

„Počkej, Kájo, ty doma dostaneš!“ spustil pan lesní mezi dveřmi. „Tys zvonil na poplach!“

„Ju, vzácný pane, já ani nevím, co je zvonit na poprach, já šturmoval na zvon, ne na poprach!“ A hned se náramně začervenal.

A pan lesní si zaliboval: „Takhle se na něho musí! Kdepak by se sám s něčím dobrým pochlubil! Hrdina jsi, Kájo, mám z tebe velkou radost! A poslouchej, nevíš ty, kdo odved’ babičku Ambrožovic a Pepíčka?“

Kája sáhl po lívanci, ale talíř byl prázdný. Rozpačitě řekl: „To jsem ale! Talíř je prázdný, a já si chtěl ještě vzít. Ty byly! A to se mi stýská po mamince! Už abych šel. Dej Pán Bůh s Pánem Bohem a zas brzo přijďte! Mácta!“ A vyběhl.

Pan lesní zvážněl. „Že je Kája statečný chlapec, vím! Že by sám šel šturmovat, jsem si přece nemyslil. A že vyvedl babičku i toho Pepíčka, to je docela jisté. Bůh ví, co to dítě v sobě má, že co dobrého udělá, ani o tom slyšet nechce. A kdyby jen trochu uměl lhát, že by to i zapřel. Aspoň to zamluví. Není to také tím, že pořád slyší tady i doma: ,Ať neví pravice, co dělá levice?‘A také tím, že podědil zelenou krev. Humor má náramný a srdce už teď ze zlata. Zdeňo, s pravdou ven! Kdo vyvedl babičku s Pepíčkem?“

Zdeňa tiše řekla: „On řek’ Kája, že nesmím ani ceknout, ale vyvedl je.“

„No, řek’ jsem to! Ale nic mu neříkejte! Však bude pochválen!“

U hajných už věděli, že Kája šturmoval. Maminka se k němu shýbla, podívala se mu do očí a řekla tiše: „Máme z tebe radost, chlapče! Vždycky a každému pomáhej! Je to tvou povinností. Na chválu nikdy nečekej! Běž k tatínkovi! Sedí v zahradě. Skoro se mi zdálo, že měl radostí slzy v očích, když mi povídal, žes dal lidem v poli znamení zvonem, aby pospíchali domů. Babičku Ambrožovic s Pepíčkem prý vyvedl starý Vinkler. Vidíš, pořád říkáme ,trunčí‘ a on zatím také má dobré srdce. Běž, no, běž!“

To měl Kája radost, že to „vyvádění“ svedli na Vinklera!

Tatínek ho taky pohladil: „Jsem rád, že máme takového kurážného synka! No, pořád se kolem toho kostela točíš, co bys nedoved’ zvon rozhoupat a k tomu jen na jednu stranu! Ale nemysli, Kájo, že je to něco zvláštního! V takovém případě konáš vždycky jen svou povinnost!“

„Já vím, tatínku, já si nic nemyslím. Já bych nejradši už nic o tom neslyšel, ale žízeň mám velikou.“

„Běž k mamince! Dá ti studené mléko. A až potkáš starého Vinklera, z dálky před ním smekni! Zachránil dnes dva lidské životy!“

Usínal Kája toho dne s pocitem naprostého uspokojení. To šturmování už má odbyto, a to „vyvádění“ je na Vinklerovi, bylo poslední jeho myšlenkou.

Ráno ještě spali, už tu byla Týna. A to bylo co říct! Pravidelně Kája burcoval Týnu. Zrovna včera povídala Týna: „Vzácná paní, toho kohouta můžeme směle zabít! Nač ho budeme živit? Kája to vzbuzení obstará!“

Jen držela dveře, celá zadýchaná pospíchala s řečí: „Pán Bůh dobrýtro, teta! Kája vyved’ babičku Ambrožovic i Pepíčka.“

Maminka si honem sedla: „A to snad ne?“

„Už je to jisté, teta!“ sedala si taky Týna. „No, to by hned tak někdo nedokázal! Vzácná paní mu chystá kávový dort a povídala, že bude jistě veřejně pochválen asi ve škole. I pan starosta ho veřejně pochválí. Říkala teta šafářovic, že mladá Ambrožová se sem chystá. No, jakpak ne! Mají než Pepíčka, a kdyby, chudinka, uhořel, byla by to pro ně rána! A je to přece dcera! Vždyť Kája vyvedl i její maminku! Teta, my máme takovou radost, jako by byl náš! Tak s Pánem Bohem! Jen jsem odběhla na skok!“ pospíchá odtud Týna.

„Pro pána krále, maminko, já jsem dnes zaspal,“ volá Kája.

„A kdepak bys zaspal! Je sotva půl šesté.“ Mamince pořád se nezdálo, že by Kája opravdu byl vyvedl babičku s Pepíčkem. Vždyť slyšeli, že Vinkler. Začíná opatrně: „Neviděl jsi včera v Lážově starého Vinklera?“

„Jéje, maminko, ten trunčil na lavičce. Měl plnou láhev breberky a jen koktal. Povídal jsem mu: „Strejčku, uhánějte do polí, u Ambrožů hoři!“ A on povídal: „Hoří, leda mně v žaludku po té hořké s rumem!“ Vtom se Kája zarazil.

Maminka se hned ptala: „A jak to, když byl tak natrunčený, že vyvedl babičku s Pepíčkem?“

„No, to — to — to, maminko, jéje, už je sluníčko nad lesy. A to půjdeme dnes pozdě do školy. Možná, že Zdeňa taky zaspala, no, to dostáném!“ To už si klekal k modlitbě, a proto se ovšem maminka už na nic neptala. Potom vypil mléko jen tak v stoje, krajíc chleba do tašky, dal s Pánem Bohem a už uháněl.

Byl tuze rád, že v pánovic kuchyni byla jen Zdeňa. Pobídl ji a už pospíchali. Pro jistotu se zeptal v průseku: „Zdeňo, necekla jsi?“ Ale protože v tu chvíli skoro na dosah ruky přeběhla kolem nich veverka, věnovali pozornost té.

XXXI. KÁJOVA SLÁVA.

Netušil bezstarostný Kája, co naň ve škole čeká. Už včera domluvil se pan starosta s panem řídícím, že dopoledne druhého dne půjdou děti ze všech tříd do té největší — čtvrté — a v krátkém proslovu že bude Kája veřejně pochválen a dán za vzor ostatním dětem. Že přijdou i od Ambrožů, i babička s Pepíčkem. Paní řídící hned podotkla, že dá na stůl ubrus i kytici, a že bude dobře to prokřiknout, aby přišli také dospělí na tu chvíli do školy.

Kájovi je moc hezky na světě. Zrovna vyběhly děti na vršek a Lážov leží před nimi. Zřetelně lze dohlédnout! na kostelní věž.

„A to jsme se dnes zpozdili,“ řekl Kája. „Už je sedm pryč, do kostela to musíme vzít trapem!“

A jak z kostela vyšli, hned bylo Kájovi divné, že kolem školy kmitl se pan řídící s panem učitelem, a oba měli sváteční šaty.

„Heleď, Zdeňo, nejspíš zas umřel pan ‚koleda‘ a budeme mít třeba prázdno.“

První, kdo ho chytl ve školní chodbě, byla paní řídící. „Kájo, to budeš mít radost! I pan starosta přijde. Jen teď běžte, už je čas! V deset hodin to začne!“

Kája se zastavil na schodě. Zavolal na Zdeňu, která šla kolem vlevo: „Zdeňo, neměl jsem psát včera úkol?“

Ale Zdeňa už otvírala dveře u třídy.

Kája rozvažuje: „Budu mít radost, přijde pan starosta a v deset hodin to začne! Od desíti mají psaní. Pro pána krále, měl psát do sešitu velká písmena, on zapomněl! No, pěkně to začne! A to nejspíš pan učitel si pozval na pomoc pana starostu, že on, Kája, nenapsal úkol.“ Vklouzl do třídy jako myška. Sedí na kraji poslední lavice, je ze všech největší. Vidí zrovna na náměstí, ale nedívá se tam, to by dostal!

V devět hodin mu říká Vincek: „Kájo, ty budeš mít dnes slávy!“

A Kája si myslí: „Ju, slávu! Že nemám úkol!“

Pan učitel dnes zvlášť vlídně se naň usmívá. Když jde od tabule, kde počítal, pohladí ho po hlavě a říká: „Tys chlapík, Kájo!“

A Kája chce říct: „Ju, chlapík! Ani nemám úkol.“ Ale místo toho zadíval se na nedělní oblek pana učitele a řekl tiše: „Jéje, pane učiteli, prosím vás, neumřel pan ‚koleda‘, že bysme měli prázdno?“

A pan učitel jen maloučko se zadíval stranou a odřekl důrazně:

„Ne, nikdo neumřel, Kájo, ale tys hrdina. Však to za chvíli uslyšíš!“

Kája sedí v lavici jako úkropek. „Šturmování mám odbyté,“ říká si v duchu, „ ‚vyvádění‘ měl na starosti starý Vinkler, ale něco se děje.“ Jen tak na pár vteřin mrkl okem na náměstí. „A jéje, tamhle jde pantáta Ambrožovic, panímáma, babička i Pepíček. V tom něco je. Třeba včera táhl Pepíčka moc rychle a ublížil mu. Tamhle jdou Fichtlovic, a jéje, taky teta pekařovic.“

„Teď máte, děti, přestávku deset minut, pak půjdeme všichni do čtvrté třídy. Kája Mařík půjde se mnou!“

V Kájovi hrklo. „Panečku, rovnou s panem učitelem, a to nic není.“ Děti se rozbíhaly chodbou, Kája se s místa nehne. Myslí si: „Nejlepší by bylo utéct!“

Ale zrovna v té chvíli přichází pan učitel, sklání se k němu a říká: „Tvůj odvážný čin zaslouží veřejného pochválení. A toho se ti dnes dostane. Jak domluví pan starosta, řekneš: Velectěný pane starosto, děkuji vám za vaše slova! Jak to řekneš?“

„A prosím, pane učiteli, já asi nebudu říkat nic. Já asi uteču. Já bysem si to ani nepamatoval. Já jsem jiného neudělal, jen co by udělal každý kluk, a úkol ani nemám.“

„A co by tě napadlo, utíkat! Ty tu hezky zůstaneš! Všechny děti půjdou do čtvrté třídy. Víme už, že tys to byl, který jsi vyvedl babičku i Pepíčka. Jen hezky počkej!“

„Prosím, pane učitel, naše maminka povídala, že je vyved’ Vinkler.“ Ale pan učitel už byl pryč. „Tááák!“ vzdychl Kája a bezděky sepjal ručky. „Taky přijde babička Ambrožovic, Pepíček a pan starosta, a on, Kája, má říkat — co to má říkat panu starostovi?“ Srdíčko se mu rozklepává, do očí derou se slzičky. Pro pána krále, on tu nebude, on uteče! Potom by třeba pan učitel z ničehož nic řekl: „A teď nám ukaž úkol!“ A to by udělal každý kluk, to nic není. Přece je tam nemoh’ nechat, když okolo hořelo a babička spala!

Kája se šine tiše ke dveřím. Maličko otvírá, sběhne se schodů jako šipka. Ale nedá se hlavním vchodem, vezme to do chodbiček k dvorku vlevo, stiskne kliku malých dvířek do řídících zahrady, zaboří se v té úzké uličce do popela, vyskočí na terasu, kolem studny na Šindelářovic dvůr, a už je venku. Uhání k rohu panských stodol a zadem k samotám. Zastavuje se až v průseku. Prohlíží se. I kalhoty má zamazány od popela, ale to je jedno! Jen když je už tady. Domů nepoběží, to by dostal! Počká tady. Až uslyší zvonit poledne, bude dávno po všem, poběží naproti Zdeně a bude to. S jásavým pocitem osvobození vyšplhá se na nejbližší strom, sedá na širokou větev a zpívá zplna hrdla:

„Tluče bubeníček, tluče na buben…“

Jeho jasný hlásek rozléhal se lesem.

Pan lesní šel pasekou, zastavil se. „A to je Kája! Ale co to? Je půl jedenácté, má ještě sedět ve škole!“ Šel po hlase, dívá se vzhůru. „A, pěkně vítám ze školy,“ volá, „a co tak brzo? A kdepak je Zdeňa?“

Kája sjíždí se stromu. „Prosím, vzácný pane, hnedle jí poběžím naproti. A dneska to fouká!“ zamlouvá příčinu své nepřítomnosti ve škole.

„I toto! Nic nefouká! Leda ti fouká z hubičky, že tak zamlouváš. Tys utek’ ze školy! Proč?“

„Prosím, prosím, ono jich tam bude, dnes taky pan starosta, babička Ambrožovic a Pepíček. Povídal pan učitel, že půjdu s ním.“

„Á,“ usmál se a pochopil pan lesní, „tak teď hezky se mnou! Omluvím tě. Copak tě to napadá?“

„Prosím, vzácný pane, mám ty kalhoty od popela.“

„A to nic nevadí! Já to vysvětlím.“ Vykračuje rázně pan lesní, úsměv mu škubá rty. Myslí si: „To je právě Kája. Jak slyší, že bude pochválen, uteče.“

A Kája za ním. No, to to dopadlo! Taky moh’ mlčet. Ale ta jeho hubička nedá mu nikdy pokoje. Teď je to zrovínka tak, jako v té básničce, kterou jim jednou říkala Týna, když nebyli pánovic doma. Tak nějak to bylo, že ten „umrlec“ pospíchal napřed a ta holka za ním „hopla hop“. To jako vzácný pán je ten „umrlec“ a on ta holka „hopla hop“. Ale on není holka, on je kluk. A jéje, kdyby věděl vzácný pán, že je teď jako ten „umrlec“, to by Kája dostal!

„Vzácný pane, tak je to jako v té básničce:

Umrlec napřed krok co krok,

A ona za ním hopla hop.“

Pan lesní zrovna se rozkašlal a teprve za chvíli povídal: „To myslíš jako tu báseň ‚Svatební košile‘ od Erbena, ne?“

„Ju, vzácný pane, zrovínka tak ňák to je. Ale není to od Erbera, od Týny jsme ji slyšeli. Zdeňa se potom bála, tak jsem povídal: Snad nemyslíš, že je to pravda? To Týna jen tak!“

„No, pěkné věci slyším,“ řekl pan lesní. „To jsou zrovna básně pro vás. Nerozumná Týna! Však dostane vyhubováno! Vidíš, už jsme hnedle u školy!“

Ve škole byla zatím veliká sháňka po Kájovi. Všichni už byli ve čtvrté třídě, jen na pana starostu čekali. Babička Ambrožovic seděla na stupínku na židli. Pepíček stál vedle ní. No, než páni učitelé urovnali a usadili děti, taky chvíle minula. Pan učitel Štulc šel pro Káju, ale našel prázdnou třídu. Sháněl se v kuchyni, volal na půdu i do sklepa. Ale pokud tu nebyl starosta, nebylo zle. Poslal pár větších hochů podívat se po Kájovi, už i pan řídící se moc divil, kam jen ten chlapec šel.

Pan lesní zrovna v tu chvíli zahlédl pana starostu, který naň volal: „Už jsem myslil, že přijdu pozdě, a zatím oslavenec dnešního dne taky teprve jde,“ a podával panu lesnímu ruku. Pohladil Káju a řek: „Tož půjdeme!“

Kája si myslil, kdyby mu řek’ „osravenec“ Vojta Brabencovic, že by z toho asi byla pranice. No, ale pan starosta, to je něco jiného!

Pan lesní krátce vysvětlil útěk Kájův, a než se Kája nadál, seděl na čestném místě, taky na stupínku na židli. Paní řídící sem dala červený „fotýlek“, jak řekla, a Kájovi se zas zdálo, že je teď zrovínka jako pan farář při nešporách, když sedí na takové židli. Jen kdyby měl v ruce „partýsky“. Pan farář říkal „partýsky“, to Kája ví. Jednou jel s panem farářem, s panem řídícím a slečnou na pohřeb na Chouzavu, a byl takový vítr a panu řídícímu by byl ulít klobouk, a jak si jej přidržel, rozlítly se papíry s notami a větrem hnány nadnášely se zasněženým lesem; povídal pan farář: „Až tu půjdu do školy, budou tu zajíci zpívat z ,partýsků‘.“

Mezitím kolem všechno ztichlo. První promluvil pan starosta. Ale to už Kája nevydržel sedět. Kdepak! Sešinul se s židle, paní řídící k němu popošla a řekla: „Jen seď na ‚fodýlku‘.“

Ale Kája rychle pošeptal: „Jakpak bych moh’ na ‚fodýrku‘, když jsem jen kluk!“

Babička Ambrožovic už plakala a plakali i mnozí jiní, když zas pan řídící mluvil o statečném Kájovi a dával ho za příklad všem ostatním. Kája rychle přivíral a zas otvíral oči a byl v hrozných rozpacích. A najednou uviděl u dveří Týnu z lesovny. Nesla tašku. To asi jí někdo v Lážově pověděl a ona přiběhla. Utírala si oči, sotva dveře zavřela. Kája jen si myslil, aby už byl konec. Je mu takové horko na tváře a ještě k němu popošla babička Ambrožovic hladila ho a v slzách mu děkovala, že jí zachránil zbytek života. Postrčila k němu Pepíčka a dodala: „A tomuto dítěti celou budoucnost. Ty sirky vzal, abych neviděla.“ Ostatní slova utonula v pláči. Podala mu malý balíček.

Kája zavrtěl prudce hlavou.

„To pro památku si vezmi, Kájo,“ řekla babička, a Kája prvně promluvil: „Babičko, to nic nebylo. To by dokázal každý kluk a já nic nechci. A prosím vás, neříkejte to naší mamince! Povídala zrovínka včera, že na chválu nemá žádný čekat, a taky říkají v lesovně i u nás: ,Ať neví pravice, co dělá levice!‘ Ale to ona tamhle Týna to honem poběží povídat, mně zas bude horko a nic to není. A v tom popelu jsem si zamazal kalhotky.“ Osmělil se: „Vzácný pane starosto, že mockrát děkuju a zas brzo přijďte! Paní řídicová přinesla takový krásný ‚fodýrek‘, tak taky mockrát děkuju, a pan učitel ani neřek’, kde mám úkol. Ani jsem písmenka nenapsal a — tak s Pánem Bohem a pozdravujte doma!“ Vyklouzl Kája na chodbu dřív, než mohl přijmout od pana starosty pěkně vázanou knížku jako odměnu s přípisem a od pana řídícího zrovna tak. Prosadila i babička Ambrožovic, že malý balíček ležel na knihách, a přihlásila se Týna z lesovny: „Prosím, já to odnesu do hajnovny, ať má Kája památku! On by to nevzal za nic!“

Kája myslil, že vyklouzne ze školy, ale chytla ho paní řídící: „Čeká na tebe Zdeňa. Zrovna jsem ji přivedla, pojď!“

Děti musily poobědvat a pan lesní se zdržel s pány. Zašli k panu Štulcovi na sklenku vína.

Jen Týna uhání k samotám poskokem. Měla být doma sice už v 10 hodin — nese telecí na papriku — a teď už je půl dvanácté. Ale vzácná paní nic nebude hubovat, až jí všechno poví. Aby udělala místo zabaleným knihám a balíčkům, navršila na jednu stranu cibuli — loni se jim v zahradě nevyvedla, musí ji kupovat — a jak pospíchá a poskakuje, tu vypadne z tašky jedna cibule, tu druhá, ale Týna, ač jindy šetrná, ani se neohlédne. Jen lehkomyslně říká: „Nevídáno o cibuli! Jen aby už věděli u nás a v hajnovně, jakou slávu dnes Kájovi dělali.“

Kdyby ji byl viděl Kája, jistě by řekl: „A jéje, umrlec před Týnou nejde ‚krok co krok‘ a ona přece ‚hopla hop‘!“

Vzala to zrovna k hajnovně a rozhlaholila se na dvoře: „Teta, honem pospíchejte k nám! Já vám budu povídat věci o Kájovi, že budete koukat!“A už běžela do lesovny.

Maminka hajná si prozpěvovala tu novou: „K nebesům dnes zaleť písní“. Měla jasný, melodický hlas a načínala zrovna pátou sloku, když se zaposlouchala do Týnina vzkazu. Spařenou rýži chtěla nasypat do vařícího mléka, ale všeho nechala a za Týnou taky poskokem běžela. „Co ten náš chlapec, co on asi proved’? Pro pána krále, jen ne žádnou hanbu! Už nebožka babička učila nás denně se modlit: Od světské hanby chraň nás, ó Bože!“

V lesovně vykládala Týna. V kamnech už dávno vyhaslo. Paní lesní a maminka hajných seděly na lavici u kamen a utíraly si oči. Týna zase musela znovu všechno vykládat. Dvě krásně vázané knihy v hedvábném papíře ležely na stole. Na jedné je nápis: „Naší mládeži“ a připsáno od pana starosty: „Malému, ale statečnému Kájovi Maříkovi památkou na oheň v Lážově od zastupitelstva města Lážova.“ A na druhé je nápis: „Andersenovy pohádky“ a připsáno od pana řídícího: „Našemu milému Kájovi Maříkovi, zachránci dvou lidských životů, lážovská škola.“ A leží tu otevřený balíček od babičky Ambrožovic. V krabičce, růžovým atlasem vystlané, je pěkně srovnáno deset starodávných dukátů.

Tatínek hajný pospíchá domů. To má dnes hlad! Už aby seděl u talíře. Ale kuchyň je plná kouře a čmoudu, mléko překypělo a rozběhlo se po plotně. Syčelo, nevonělo, připálil se jeho zbytek na dně hrnce.

Tatínek hajný moc se diví. Ale jde rovnou do lesovny. Setkává se s panem lesním a poslouchá jeho slova o dnešní slávě v lážovské škole. Pochopuje, proč neměl uvařeno. V kuchyni v lesovně v kamnech pořád ještě tma.

No, podivili se všichni, co Týna přinesla. Maminka hajná honem oheň dělá a paní lesní honem na kastrol vejce sází: „Udělám pár vajec na kyselo. Hajných tu taky zůstanou.“

A než se přiloudá Kája se Zdeňou, sedí všichni v lesovně u stolu.

„Máme to dnes bez polévky,“ řekl pan lesní, „ale Kája přece za to stojí. Tož zčerstva, děti! A ty, Kájo, až budeš chtít podruhé ,vyvádět‘ babičky a vnučky, ohlas to dřív doma a u nás, aby naše ženské si na vaření přivstaly.“

XXXII. MYSLIVECKÝ FACÍR V LESOVNĚ.

„Dostaneme asi návštěvu, maminko,“ hlásil pan lesní v poledne.

„Facír Křampula obyčejně v tuhle dobu přicházívá. Jistě na nás nezapomene.“

Paní lesní trochu vzdychla. „Vidíš, tatínku, já mám tuze ráda hosty. Ale Křampula je k nedosycení.“

Kája se už smál, jak slyšel prvně to divné jméno, a pan lesní řekl: „Směješ se, že se jmenuje Křampula? Křampula, Nekřampula, jen kdyby byl spořádaný člověk. Bůh ví, co je to za krev! Mohl by se obživit mezi lidmi. Světničku má někde za Dobříšem, ale toto!“

Kája se Zdeňou spustili nehorázný smích a Zdeňa opakovala: „Křampula, Nekřampula,“ a Kája se ptal: „Vzácný pane, co je to cafír?“

Paní lesní rozhodně nebyla v dobré náladě. Třepla teď rukou děti po zádech a řekla: „Že je vám tak pořád do smíchu,“ a vystrčila je ze dveří.

Kája řekl tiše: „Vidíš, Křampura tu ještě není a už jsme dostali! A cafír! Pro pána krále, co to asi je? Pojď se zeptat Týny!“

Ta na dvoře prala. „Týno, co je to cafír Křampura?“

Týna sekla mokrým ubrusem do necek: „Rány do hlavy! Křampula! No, ten nás zase vyjí. Ten dokázal jednou vyjíst půl hrnce sádla a snědl k tomu půl bochníku chleba. No, pomoz Pán Bůh! A kdo je to cafír? Ale facír, ne cafír! No, chtěl být myslivcem, ale neměl k tomu náturu, poslouchat nechtěl, sběh’ z toho a facíruje světem.“ Týna prala skoro zuřivě.

„No, tomu ani moc nerozumím,“ přiznal se Kája. „A copak je to asi ta nátura?“

„No, nátura je nátura,“ řekla Týna dozlobeně, „a dejte mi pokoj!“

„Tááák!“ řekla Zdeňa. „To jsme zas tam, kde jsme byli. Pojď hrát tuhle na práh ‚škrábky‘!“

„Prosím tě, už jsi viděla kluka hrát škrábky? To je holkovská hra a hloupá k tomu. Ještě řekni, aby mi vzácná paní načala kraječky jako tuhle tobě!“

„A jéje, kdepak jsem to nechala?“ lekla se Zdeňa.

„Nejspíš někde v sojčím hnízdě,“ broukla Týna.

To bylo tak: Minulý týden pršelo a děti doma zlobily. Paní lesní taky neměla moc dobrou náladu, tož rozhodla: „Už je čas, abys začala s nějakou ruční prací. Já v tvých letech jsem si už pěkně uháčkovala podvazečky.“

Pan lesní jí pošeptal, jestli to nebylo přece trochu později. Ale kde se vzalo, tu se vzalo, na stole leželo klubíčko bavlny a zaleskl se háček. Zdeňa seděla na lavici, paní lesní vedle ní a už to začalo. Kája se jen tak okouněl okolo. Zrovna se podařilo Zdeně chytit první očko — až do pláče jí bylo — vykřikl Kája:

„Vzácná paní, už přestalo pršet!“

Zdeňa honem rozvinula bavlnku s prstíku, a než se paní lesní nadála, byly děti venku.

„Maminko, že to dítě s tím mučíš! Buď ráda, že tak zesílila, že jí tak chutná jíst. Na kraječky má ještě hromadu času.“

„Copak ty, tatínku! Ty jsi zrovna jako Kája! Pořád jednou nohou venku, ale ruční práce, toto!“ odbroukla paní.

„No, snad bys nechtěla, maminko, abych taky já háčkoval kraječku?“ smál se pan lesní a vyšel za dětmi. Podle zpěvu a výskání je brzo našel. „Děti!“ zahoukl, a už tu byly. „Vícekráte nesmíte takhle vyrazit z domu! Maminka to jistě myslí dobře. Sama byla industrálkou, její maminka byla industrálkou, to se nediv, Zdeňo, že chce, aby ses v ručních pracích vyznala. Mně se zdá, že v hajnovně mají čerstvé točenice!“ A odcházel hloub do lesa. Slovo „točenice“ znělo dětem velice líbezně. Ale přes to po několika spěšných krocích se Kája zastavil: „Heleď, Zdeňo, čím byla vzácná paní? Povídal vzácný pán, že ‚irdustrárkou‘, a jéje, to bych si hned jazejček překous’. A copak to asi je?“

„Se solí a kmínem?“ ptala se Zdeňa, jejíž všechen zájem soustředil se na točenice.

„Ta irdustrárka se solí a kmínem? A jéje, to je jako točenice,“ odpovídá Kája.

„No a zrovna na tu se ptám,“ doložila Zdeňa.

„Tak abysme běželi, já se poptám vzácné paní.“

Točenice se už na ně usmívaly a studené mléko chutnalo k nim znamenitě. A potom zas děti běžely do lesovny.

„Tatínek povídal,“ řekla paní lesní, „že už vám vyřídil, že se takhle z domova neutíká, jako prve vy.“

„Vyřídil, vzácná paní, vyřídil. A taky, že vzácná paní byla ‚irdustrárkou‘. A to bych moc rád věděl, co to je.“ Zadíval se černýma očima na paní lesní. „Povídala Zdeňa se solí a kmínem!“

Paní lesní harašivě překládala pokličky na plotně. Teprve po chvíli se obrátila: „Tatínek řekl, že industrálkou jsem byla. To znamená, že jsem vyučovala ručním pracím, Kájo!“

„A jéje, já myslil, kdoví co to není, a zatím kraječky,“ poklesl Kájův zájem.

Paní lesní patrně poznala, že marně by dál vysvětlovala, proto dodala: „Jestli bude zítra pršet, bude zase Zdeňa háčkovat!“

„Pro pána krále, jen to ne, vzácná paní, já potom nemám nic na práci.“

Týna si přisadila: „Může Kája háčkovat taky.“

A Kája ji ďobl: „To byste mohla vy, Týno! Kluci takové věci nedělají a pršet zejtra nebude.“

A přece pršelo a přece Zdeňa se mořila se sloupky a nahazováním, a potom řekla paní lesní: „Trochu už to umíš, vezmi si práci ven a háčkuj!“

„No, a potom běžely ven, Zdeňa položila klubíčko s háčkováním na pařez, protože Kája řekl: „Když chceš utíkat, ‚kdo dřív‘, tak to zahoď. Mohla bys upadnout a vypíchnout si oko!“

V lesovně na to zapomněli. Až teď, zrovna teď, když si Zdeňa vzpomněla hrát ‚škrábky‘, Kája ji přivedl na vzpomínku klubka s háčkem.

„V sojčím hnízdě nebude,“ odpovídal Týně, „ale nejspíš se někam zakutálelo. Zdeňo, pojď, třeba už jde pan cafír!“

Facír Křampula zrovna si to vyšlapoval průsekem. Zelený myslivecký klobouk, kamzičí štětku za ním, na omšelém kabátě zelené výložky, dýmku s dlouhým troubelem v jedné, v druhé ruce silnou hůl, a prozpěvoval si:

„Když jsem k vám chodíval přes ty lesy,

ach, ouvej, přes ty lesy…“

Děti se už prve rozběhly do průseku a teď poslouchaly.

„Aby to tak byl pan loupežník,“ lekla se Zdeňa.

„Ju, ten by zrovna zpíval! Šel by loupit a při tom se nezpívá. Ale má ta písnička moc hezkou notu, poslouchej!“

Schovaly se za hustý keř.

„Bývalas, má milá, veselejší,

ach, ouvej, veselejší.

Ale teď jsi, holka, bledá…“

Kája ohrnul červené rtíky: „A to nic není! Je o holkách a tu bych ani nezpíval. A heleď, vypadá jako myslivec,“ šeptal Zdeně.

Facír Křampula dozpíval, sedl si na pařez, nacpával si dýmku a říkal si hlasitě: „Copak tuhle na samotách! Tam se budu mít. Jen jestli už nemají v lesovně tu hubatou Týnu. Ta mi tenkrát dala, když jsem třikrát za sebou sněd’ její oběd,“ rozesmál se.

Kája pošťuchl Zdeňu: „Nezapomeň, co povídal o Týně, že je hubatá. Musíme jí to říct. To je ten pan cafír, jak vyjídá jiným obědy. Pojď k němu! Mácta, pane cafír, to jsou k nám hosti! A v lesovně mají pořád Týnu. Teď zrovna pere, povídala: ‚Ten pan cafír nás bude zase vyjídat!‘ A vzácný pán povídal: ,Křampura — Nekřampura, jen kdyby se držel‘!“ popletl si to Kája.

„No tak už toho vím dost, dětičky. A to zas já se držím. To ať vzácný pán neříká, že ne. Takhle talíře a sklenice, to já se držím. To trefím zrovna k svačině, ne? Vzácná paní není skoupá. Abych zas vyrazil,“ pokuřoval si a vstal. „Ale nejsem cafír, chlapečku, facír, vždycky facír.“

Kája s údivem a uznáním zahleděl se na dlouhou dýmku: „Jéje, to je faječka! Jako klacek! Z té by asi pan Flora neuměl kouřit, ten jen lurku.“

„Ahá,“ zasmál se facír. „Lulku, a to nic není! Není nad tohle pokouřeníčko!“ Vykračoval si průsekem.

„Máme jít za ním?“ zeptal se Kája. „Pojď, půjdem. Rád hodně jíte, pane cafír — fakír?“ ptal se Kája.

„Facír,“ houkl Křampula.

„Tak, pane facír, rád hodně jíte?“

„A je, moc rád! Nejraději maso s knedlíkem. To se aspoň člověk nají. To bych rád věděl, jestli dnes v lesovně měli v poledne knedlíky a jestli jim zbylo.“

„My jsme ze samot, pane — pane,“ zas si nemohl Kája vzpomenout — „pane strejčku, my vám to povíme. Dnes v poledne jsme měli nudle.“

„Nudle?“ protáhl to slovo Křampula. „O ty já moc nestojím. To dá moc ‚patlání‘ k vaření a nic to není. To já si vařím pořád knedlíky s něčím.“

„Vy si sám vaříte, strejčku?“ ptal se Kája.

„No a kdo by mi vařil? Panečku, já si uvařím, jen když mám z čeho. A všecko v jednom hrnci: knedlíky, ,zéli‘, kroupy, rejži nebo taky višně.“

„To jako višňové knedlíky?“ ptal se Kája.

„No, to myslím. A budu já sázet višně do těsta, to je moc práce. Zavařím knedle, mezi ně višně nasypu a mám i polívku. A což, kdybyste viděly, děti, jaký dělám chlebový dort! Naházím tvrdé kůrky do vařící vody, trochu cukru, trochu skořice, nechám to povařit, vystydnout. Inu, kuchař jsem náramný! Ale ty nudle v lesovně mě trápí. Zbylo jich hodně?“

„Ju, ani jedna,“ smál se Kája.

„A to jsem rád, to jsem moc rád. Já si taky jednou vařil nudle a přidal jsem do nich zralé švestky. Ale nic to tenkrát nebylo, protože jsem moc solil. Tak jsem tomu nemoh’ přijít na chuť. Dneska by mi tak jely knedlíky s kusem vepřoviny a novým ,zélim‘. No, když není, tak není, tak ,halt‘ třebas něco od péra, to bejvá v lesovnách. V poledne se to jen tak odbude, ale večer maso.“

„Mně se zdá, že budou dnes kapustové karbanátky. Rád?“

„I toto! Kapustu ani cejtit! To je hnedle jako ,ňoky‘ (noky) nebo ústřice. Jen to sklouzne do krku a žádná chuť po tom nezůstane. A tak budeme doma,“ dodal, když se ukázala červená střecha lesovny.

Zamáčkl ohníček v dýmce, narovnal si klobouk, popotáhl nosem, nakroutil si vousky, otřel rty a rychleji vykročil. Paní lesní mihla se zahradou.

„Má poklona, ruku líbám, služebníček, vzácná paní!“ rozehnal se za ní a Kája ztrnul na pěšině v němém úžasu. Teprve po chvíli řekl: „Ten to umí, Zdeňo! I služebníček — pro pána krále, to jsem ještě neslyšel a moc se mi to líbí. Musím si to pamatovat. A pojď honem říct Týně, že se ptal, jestli je tu ta hubatá Týna.“

Hned jí to vyřídily a Týna, hluboce rozhořčená, zašeptala: „Já mu dám ‚hubatou‘!“

XXXIII. KŘAMPULA PŘI JÍDLE.

Křampula se klaněl před paní lesní a pusa mu jela jen což. Dlouhou svoji řeč dokončil slovy: „Tak poníženě prosím o kousek toho jídla a přístřeší. Já pomůžu v práci, já moc rád dělám, abych si ten žvaneček zasloužil. Tak asi dva až tři dny bych obtěžoval.“

Paní lesní se chtěla zlobit, ale musila se smát: „Že byste moc rád pracoval, Křampulo, slyším dneska prvně. A těch žvanečků musí byt plná mísa pro vás, to já vím. No, dnes máme k večeři kousek svíčkové od včíra, snad se najíte. A zítra se podívejte po tom dříví v kolně! Kousek byste mohl nařezat!“

Jak slyšel facír o svíčkové, hned se olizoval. To už věděl, že budou k ní knedlíky, protože pan lesní jednou povídal, svíčková s bramborem že je dočista zkažená.

„A to já nadělám ‚forotu‘, vzácná paní! Jsou bez starosti!“

„Já vím,“ smála se paní lesní, „jako posledně. Jeden den jste brousil pilu, druhý den jste ji zkoušel, třetí den jste dostal píchání do zad a čtvrtého dne zrána jste zmizel. A mně se všechno zdá, že s vámi zmizela láhev jeřabinky. Nevíte nic o tom?“

Křampula se lekl: „A ba, vzácná paní, už je to tak. Stála na okně v chodbě. Jářku, leckdo sem vejde, třebas děti by ji mohly vzít, a ty by si daly! Byla ostrá jako líh. No, vypil jsem ji doma v posteli a spal jsem po ní druhého dne do večera!“

„To si myslím,“ řekla paní lesní. „My z ní nakápli na cukr, když někoho ofouk’ zlý vítr, a měli jsme dost. Vy jednou shoříte, člověče!“

„I toto, vzácná paní. A to jsem rád, že už jsem tady. Tak já půjdu tamhle k pumpě smýt ten prach se sebe a hned přijdu.“

Paní lesní pospíšila do kuchyně: „Už je tady, Týno, bude dost knedlíků?“

Večer na lavici na dvoře sedí blažený Křampula. Na stole před ním vrchovatý talíř knedlíků, dva kusy svíčkové, na talíři zvlášť okurkový salát. Děti se dívají. Křampula rozkrajuje knedlíky, míchá je s omáčkou a masem, sáhne po salátu a překlopí jej na ostatní krmi.

„Jéje, strejčku, salát se jí zvlášť!“ vykřikl Kája.

„I nejí, synáčku! Však to přijde všechno do jednoho žaludku,“ a začal jíst.

Děti pospíchaly do kuchyně.

„Ten se láduje, maminko!“ hlásila Zdeňa.

„Přej a bude u přáno,“ řekla paní lesní a nesla dětem knedlíky s vajíčkem. „A Týno, dones mu pivo! Ať se má dobře! A připrav mu v malém pokojíku postel! Bude prý zítra řezat dříví!“

„Moh’ by, vzácná paní, taky to vyklidit z toho komína. Povídal posledně kominík, ať už je to pryč, že by se mohlo něco stát. To, jak nám opravoval pokrývač střechu, jsou tam v sazích kusy tašek a cihel — kolik ‚kýblů‘. Ani nemám na to kdy.“

„No, konečně moh’ by,“ řekla paní lesní. „Práce jako práce, řekni mu ráno!“

Tož hned po ránu klepala Týna důrazně na Křampulu. Volala: „Už je den, vstávejte! Máme pro vás práci!“

„Noc má svoje práva,“ odpovídal Křampula, „a na práci času dost. Však já vstanu.“

„Já vím, k obědu,“ broukla Týna a šla rozmrzele do kuchyně. Ale aby to věděl, ona na to přišla, aby vyklidil komín. To za tu „hubatou“. A že ho bude vyklízet, o to se postará. Přisazuje naň v kuchyni: „Vzácná paní, deset hodin a facír ještě spí. Může si to dovolit vzácný pán? Půl jedenácté, a on pořád nejde! Ale ten komín vyklidit musí!“

„To víš, že musí,“ řekla paní lesní.

„Kdyby byl aspoň včas vstal a šel na to dříví, nic bych neřekla, ale takhle!“

„Máš pravdu. Komín vyklidit musí!“

„Za pět minut tři čtvrti na dvanáct, vzácná paní! A to on vstane k obědu a snad bude čekat pivo. Ani vodu nezaslouží!“

„Máš zase pravdu, Týno, a taky pivo nedostane,“ už se opravdu zlobila paní lesní.

A bylo zrovna poledne, když Křampula se vynořil z malého pokojíku. Vyšňořil se, je pravda. Z tlumoku vybral tu nejlepší košili, zelenou vázanku si švihácky uvázal.

„Má poklona, ruku líbám, služebníček, a to jsem ňák zaspal.“

„Nic nevadí,“ řekla paní lesní suše, „beztoho dopoledne jste nemohl ten komín vyklízet.“

Křampula vyvalil oči: „Komín vyklízet? Já, vzácná paní? Já, spravedlivý myslivecký facír, já mám lézt do komína? A to bude náramná mejlka! Takhle proti pytlákům se postavit, jelena položit, ale kominíka dělat? Vzácná paní, co by tomu řekl svatý Hubert? Přešmiknout ňáký to polínko, no budiž, ale do komína lézt?“

„To je tak,“ řekla paní lesní. „U nás žádná práce není nečestnou. Do komína nepolezete. Tamhle v chodbě jsou dvířka od komína. Dřevěná zvenčí, uvnitř plechem pobitá. Napadaly tam pokrývači kusy tašek a sazí je tam hromada. Otevřete dvířka, vezmete dvě nádoby, nandáte a donesete do sklepa, kam dáváme popel. Anebo můžete jít o dům dále. K obědu máme sekanou pečeni, pro vás jsme k ní udělaly knedlík. Sekaná je se smetanovou omáčkou.“

Křampula by se pro sekanou utlouk. Hned zjihl: „A to je jiná, vzácná paní! Jak se najím, dám se do toho.“

Pan lesní o tom všem nevěděl. A děti? Hned po ránu šly na Chouzavu s důležitým listem, teď je paní lesní vyhlížela. Z dálky viděla kmitat se dvě bělavé bundičky. Honem chystala talíře. Přiběhly.

„A to máme hlad!“ bylo po pozdravu první. „Dávali nám tam černé jahody v ,breberce‘ naložené,“ vykládal Kája, „a to my nejíme.“

Sotva bylo po obědě, odešel pan lesní. Děti se zájmem prohlížely Křampulu, až ten se konečně najedl a prohodil: „A teď se do toho dám. Kde jsou ty ,kýble‘?“

Týna už je měla připravené. „Abyste si na to vzal jinou košili,“ podotkla.

„A to nemusím. To budete koukat, že se ani nezamáznu.“

Děti přebíhají chodbou. Křampula nosí kýble do sklepa. Ale je průvan, saze poletují, bílá košile pana Křampuly za chvíli se maže a černá. Při čtvrté pochůzce s kýbly viděl úsměv dětí a poťouchlý Týny. Postavil kýble na prvním schodku. „A mord hadry, co já budu chodit po schodech do sklepa, když mám tuhle po rovině na zahradu blíž? A saze jsou dobrá věc do zahrady.“ A už zamířil s kýbly vpravo.

Týna ho viděla a zavolala za ním: „Ne, abyste s tím chodil okolo prádla! Odnášejte to do druhého kouta!“

Když šel už po kolikáté, zaloupl po Týně očima a ona se dala do smíchu: „To jsem se přimluvila za tu ‚hubatou‘,“ a šla bezstarostně po své práci.

Zrovna v tu chvíli od Baby zafoukal silně vítr a zdvíhal se v korunách stromů. Jedinou vteřinou zavlály na zahradě mokré kusy prádla, z kouta zahrady zvedly se saze a usedaly zrovna na vlající prádlo.

Týna vykřikla: „Prádlo!“

Paní lesní za ni zalomila ruce a zašeptala: „Saze!“

Prádlo ovšem musilo znovu do necek a Křampula se ušklíbl: „To máte za ten komín!“ Ale sám dostal také co proto. Saze se také na něho pěkně usadily.

Pan lesní, který přicházel, vyposlechl všechny nářky a řekl: „Inu, samy jste vinny. Co vás to napadlo mysliveckého mládence posílat do komína!“

XXXIV. KŘAMPULOVY POVÍDAČKY.

Křampula se umyl, v žaludku lahodí mu výborný oběd. Má radost, že asi dnes už nebude nic dělat, a proto odchází do lesa. Děti za ním. U průseku sedí na pařezu, vykládá a děti poslouchají.

„To už není, co bejvávalo. Já míval takovou flintu, když jsem střelil do houfu koroptví, tak ta zastřelená se nafoukla a poslala ránu na druhou, a ta na třetí a ta na ostatní, a já jen čekal v brázdě a chytal. A což ta vysoká! Když jsem sloužil u dobříšského knížete pána, měl jsem všechno tak vychováno, že jak jsem hvízd’, přiběhl srnec nebo daněk, postavil se mi do rány a už bylo po něm. Anebo pytláci! Tři jednou proti mě stáli. Jářku, naládovanou flintičku mám, tak pozor! Prvnímu ustřelím kousek ucha, druhému kousek prstu, třetímu špičku nosu. A to jste měly, děti, koukat! V tu chvíli ležel na zemi kousek ucha, kousek prstu, špička nosu a pytláci uháněli jako vítr. — Jestli pak jste někdy slyšely, jak se nejrychleji chytne veverka? To se dělá tak: Jen vyčíhat, jak sedí. Potřeba na ocásek nasypat štipec modré skalice a už je v hrsti. A divoký holub! Ten se chytne lehce. Jen mu sáhnout na zobáček, už je v kapse!“ Křampula si nacpává dýmku.

Zdeňa poslouchá, div jí oči nevypadnou. Kája rozmýšlivě uvažuje. A najednou se ptá: „Což tureně, ty jste taky střílel?“

To zas bylo tak: Vojta Brabencovic měl knížku, ve které si přeslabikoval něco o tuleních a vykládal klukům ve škole, že takový tuleň je chvíli ve vodě a chvíli na zemi, ale do vejšky se nevyškrábe za nic. Kája ovšem říkal „tureň“.

Křampula lehkomyslně odpovídal: „A jéje, těch jsem něco postřílel. Tuleň hnízdí na borovicích. Jen vystrčil hlavičku a bylo po něm.“ Tak vychloubal se Křampula, který opravdu v tu chvíli nevěděl, co je to vlastně „tureň“. Z přírodopisu vůbec nic nevěděl.

Káju už hrozně svěděl jazýček. Ale ještě si vzpomněl, jak jim Vojta vykládal o „porárním“ medvědu, že žije jen v ledu a sněhu. Dal poslední otázku: „A což, ‚porárního’ medvěda, toho jste taky někdy zastřelil?“ a upřeně se facírovi díval do očí.

Křampula párkrát zamžikal očima, s chutí udělal pár bafů z dýmky a odpovídal: „Mord hadry, ani mi nevzpomínej! Tak se mi sliny sbíhají. Když jsem sloužil na dobříšském panství, v parku jich tam pobíhalo jako psů. Když jsme měli chuť na medvědí tlapky, za chvíli medvěd ležel. Kuchařka je dělala s křenovou omáčkou. Pane, jako mandle byly,“ lhal Křampula.

Teď už toho měl Kája dost. Podíval se naň s pocitem nekonečného opovržení, vzal Zdeňu za ruku a řekl: „Pojď, pan Křampula lže až hanba! Mácta!“

Šli, a Kája huboval: „To ať povídá holkám! ,Porární‘ medvěd leda bude běhat v dobříšském parku! Ten je než na ,poráru‘. A medvědí tlapy s křenovou omáčkou! Ju, ta se dělá k červené řípě a ne k medvědovi.“

Křampula se pomalu táhl za dětmi. Před lesovnou potkal pana lesního, který řekl: „A teď, Křampulo, do práce! Večer si chvíli popovídáme.“

„Jen až se mi to trochu slehne, vzácný pane! To by byla moc velká škoda takovejch dobrejch věcí v klidu nezažít. A potom to bude lítat!“

„Tak dobrá! Jen abyste nám potom nepotlouk’ slepice. Kdybych nemusil pryč, tuze rád bych se díval, jak polínka budou lítat.“

Paní lesní četla noviny a Týna pořád ještě přepírala. „To mu nedaruju,“ říkala. Děti šly za Křampulou do dřevníku.

„Tak, aby vám hodně zčerstva lítala polínka,“ řekl Kája, „nařezáno máte!“

„A jé, do večera času! Jestlipak víte, děti, že tamhle u průseku rostou maliny jako palce?“ Chtěl vystrnadit děti, aby mohl v klidu trávit.

„A ty my už dávno sebrali,“ řekl Kája.

„A taky tam mají králíci pelechy.“

„Ju, mají tam pelechy! To my víme o každém. A abyste štípal.“

Vida nezbytí, postavil dřevo na špalek a rozmáchl se. Rána šla vedle. Sekera se zasekla do špalku.

„Já nemám rád, dětičky, když mi někdo kouká do práce. To není slušné,“ podotkl.

„No, slušnější to je než lhát,“ řekl důrazně Kája. „To to ňák špatně bude lítat!“

„Víš, chlapče, práce kvapná, málo platná, a dvakrát měř a jednou řež!“

„A jéje, přísloví! Naše maminka říká, to že si vyloží každý jak chce. No, my tu nemáme kdy stát. Pojď, Zdeňo!“

V dřevníku bylo ticho.

Týna dávala pozor. Zavolala: „Máte štípat!“ Za chvilku slyšela ránu, za chvíli druhou a dost v dlouhých přestávkách, ale myslila si: „Jen když aspoň něco naštípá! Ale že ty rány jsou takové divné!“ Vyběhla tiše a pokukuje do dřevníku. Přece vidí, ale Křampula ji nevidí. Sedí on na druhém špalku, v ruce drží sekeru. Po chvíli se rozpřáhne a čepeli sekery uhodí do špalku.

„A tak vy!“ spouští Týna hlasitě. „Vy umíte práci napálit! Mně je to jedno. Z mého nejíte,“ a odešla.

Křampula teď už ani čepelí netloukl. Zapálil si dýmku: „Inu, to je posezení! A což to pojedení! A což napití! Toho si musí člověk považovat a ne to kazit prací.“

Týna se rozběhla za Plavkou, která se prve odvázala a uháněla lesní pěšinou. Paní lesní se trochu zavíraly oči, však včera pozdě šla spát, a Křampula se rozhlížel dvorem. Viděl zrovna do velkého pokoje. Viděl paní lesní u okna, jak podřimuje a honem zase pospíšil do dřevníku. Povídal si tiše: „Já mám v životě náramnou smůlu. Teď zrovna jsem dostal chuť pracovat a zas to není možné. Nebudu přece vzácnou paní budit ze spánku. To bych byl nevděčný světa tvor. Budu se trochu slunit, ale odtáhnu se tamhle hloub do lesa. Moh’ bych kýchnout, a nač dělat povyk?“

Slunil se znamenitě a liboval si, že vyžene „regma“.

Tak čas utíkal. Paní lesní už dávno se probrala z dřímot a zahubovala: „Pro pána krále, jak jsem mohla usnout? Všude plno práce a já tu zahálím. Až je mi hanba!“

Týna už dávno přivedla Plavku a už zase věšela připravené prádlo.

Paní lesní dovářela svačinu. „A copak k večeři?“ řekla si nahlas. „Vida, na Křampulu bych byla hnedle zapomněla. Týno!“ zavolala do zahrady: „Řezá? Štípat ho neslyším!“

A Týna odpovídá: „Vzácná paní, v dřevníku není.“

„No, jakáž pomoc! Hledat ho nebudem. Však on k večeři přijde. A abych snad udělala osmažené hřiby. Děti přinesly na plnou ošatku velkých krásných hřibů. Kloboučky rozkrájím, jako řízky je udělám. K nim bramborový salát od včerejška. Děti k nim dostanou bramborovou kaši.“

Paní lesní krájí kloboučky velkých, očištěných hřibů na pěkné plátky, chystá na talíř mouku, na druhý mletou žemli, na třetí rozbíjí vejce. Na kastrol dává omastek. Za chvíli leží na bílém prkénku plno krásných obalených řízečků.

Děti se zatoulaly k hranicím lesa. Rozběhly se tam za černou veverkou. Teprve veliký hlad je zastavil a Kája se tak trochu lekl: „Pro pána krále, tuhle už jsou hranice a já jsem dostal zrovna takový hlad. To je kus cesty domů! Musíme to vzít trapem.“

Dětí znaly cesty k lesovně — snad každý kámen, pokud to bylo v domácím revíru. Uměly si nadběhnout, cestu zkrátit.

Do lesovny vpadly v tu chvíli, když Týna houkala do průseku: „Děti, Kájo, Zdeňo!“ A paní lesní přebíhala od okna k plotně, první smažené houbové řízky do bílé mísy dávala, a kde jsou děti se ptala. Přiběhly v tu chvíli, když už chtěla poslat je hledat.

„To máme hlad!“ volaly obě dětí mezi dveřmi.

„A kam jste se zatoulali?“ ptala se paní lesní.

„Vzácná paní, za černou veverkou až k hranicím jsme běželi. Ledviny už asi nemám a žaludek je scvrklý jako nic. A Zdeňa povídala, že má hladové rodiče.“

„Ba ne, maminko! Já jsem povídala, že máte hladové dítě.“ opravovala ho Zdeňa.

Paní lesní už jim nesla houbové řízečky.

„A svačinu, vzácná paní, už dnes nedostánem? Nebo ji pan Křampula sněd’ za nás?“ hlásil se Kája.

Paní lesní se honem vrátila s řízečky a nesla mléko a chléb. „Ty se ve světě neztratíš, Kájo!“ smála se. „Svačinu vám měla dát ta černá veverka, když jste ji šli vyprovodit.“

„Ju, veverka, vzácná paní! Ani pro sebe ještě oříšky nemá,“ upíjel Kája mléka a zajídal chlebem. „Tak jsme to vypili jako nic,“ hlásil. „Mně se zdá, tohle že šlo do žaloudečku, který už není scvrkly, a ledviny čekají na houbové řízečky.“

„Ale vždyť jsi povídal, že ledviny asi už nemáš,“ smála se paní lesní.

„A jéje, vzácná paní, už jsou zas na místě a čekají.“

„Tož jezte, je vám přáno, a před Křampulou, jestli přijde, ani muk, že jsou to osmažené houby!“ podotkla paní lesní a nesla jim plné talíře.

XXXV. MYSLIVECKÁ LATINA FACÍRA KŘAMPULY.

Přišel s večerem pan lesní a v patách za ním Křampula.

„Pěkně vítám,“ řekla paní lesní, „už jsem vás dlouho neviděla. V dřevníku bylo ticho jako v hrobě.“

„Vzácná paní,“ usazoval se Křampula ze široka. „Jakživ jsem neměl takovou chuť do práce, jako dnes po té sekané. Ale jak bych mohl dělat povyk a štípat, když vzácná paní tak krásně dřímala? Koukal jsem ze dvora. Jářku, to by byl špatný vděk za tu sekanou. A tak jsem se šel slunit. Copak, já zejtra toho nasekám!“

Pan lesní se usmál: „Tak vida! Naše maminka od rána lamentuje, co je práce, a bác ho! Pěkně klimbá,“ chtěl pozlobit.

„No, tatínku, ty víš nejlepší, kolikrát si odpoledne zdřímnu. Někdy v neděli a víc nic. čtu dneska noviny, věru, samá vražda, sebevražda. Hezkého nic tam člověk nenajde. No, a dřímota mne přepadla na chviličku. Tuhle Křampulovi to přišlo náramně vhod. Jen abych já vám, Křampulo, zejtra v poledne jenom česnečku s brambory nedala! Já říkám: nejvíc omluv si najde lenoch!“

„Nezlob se, maminko, on to tak nemyslil. Važ si toho, že měl chuť pracovat! Musíš pomyslit, je sám a přece na sebe dbá. Čistě si chodí, to je pravda. Knedlíky třeba s krupkami v jednom hrnci vaří, ale prádlo si umí vyprat, ne, Týno?“

„A já s Křampulou nemluvím, vzácný pane,“ řekla Týna.

„Tož to je jiná,“ divil se pan lesní.

Paní lesní už prostírala na stůl: „To je pravda. Na čistotu si Křampula potrpí. To není jako Tancibudka, který, když prší — Kájo, pojď sem! Pověz, jak vám to povídal Tancibudka o praní!“

„Vzácný pane, to jsme šli okolo. Seděl na prahu, povídám: Pomáhej Pán Bůh! A on nato: ,Co myslíš, bude brzo pršet?‘ A to nevím, strejčku! Ale měsíc měl kolo a včera večer mouchy moc štípaly, možná! ,To budu rád,‘ řek’ on, ‚to budu moc rád. To nechám to praní, až bude pršet.‘ Tak jsem povídal: Týna taky chytá dešťovou vodu, že je jako lusk. ,Lusk sem, lusk tam,‘ povídal on. ,Já nic nechytám. Když začne pršet, já si pěkně špinavé prádlo rozvěsím po plotě, a to byste koukali, jak se mi ,vyglajchuje‘ (místo vybílí).‘ ,To asi moc ne,‘ povídala tuhle Zdeňa, když nevyváříte.‘ A on řekl: ,Co bych vyvářel? Když přestane pršet, začne svítit slunce, a to je lepší než vyvářka. Hlavní věc, že se při tom nemusí dělat‘!“

Děti dojídaly u malého stolku, když paní lesní nesla mísu s houbovými řízky a druhou se salátem. Děti mohly na Křampulovi oči nechat, jak rychle přibíral z mísy a pochutnával si.

„Copak to dnes máme?“ ptal se pan lesní. „Křampulo, co jíte?“

„Tuze dobré věci, vzácný pane! To je smažená ryba.“

„I toto!“ smál se pan lesní.

„Tak sekaná telecí!“

„Taky ne.“

„Tak řízky z kuřete?“

„Chyba!“ zavolal pan lesní. „Tož abyste věděl, řízky z hub to jsou!“

„A to jsem jakživ neslyšel,“ zas si Křampula přibíral, „že by to byla taková dobrota. To zas u Rokycan v lesovně dělají plže na paprice. To je taky moc dobrá věc.“

Paní lesní odložila příbor: „Vy umíte dělat člověku chuti! Jestli neumíte lhát nic jiného, tož radši mlčte!“ zlobila se.

„Vzácný pán už si nebude brát ani řízečky, ani salát, že ne?“ vrtěl hlavou Křampula. „Ono je to přece moc těžké jídlo na noc. A vzácná paní odložila příbor. Což abych to dojed’?“

„A vám to nebude těžké na noc?“ smál se pan lesní. „A jak to bylo loni v Dobříši při poslední leči? Nevíte nic o tom, kdo si uklidil do sklípka pod skalou zásoby ze všech loveckých brašen? Pan rada Čapka z Prahy do dneška lituje toho litru slivovice, která mu zmizela. Měl ji přímo ze Slovenska a chtěl večer častovat ostatní. A což ta pečená kachna a holoubata a tak dál? To se mi zrovna nelíbí, že tak rád, kdeco k jídlu vidíte, uklízíte.“

„To je tak, vzácný pane! To bylo zvířectva, co se tenkrát postřílelo, že se ani páni pro samé střílení k jídlu nedostali. Jářku, co mají s sebou, k tomu se už nedostanou, aby to snědli. Zapaří se to, zkazí se to, a tak jsem toho užil.“

„Ale hřích je to stejně,“ řekl pan lesní.

Křampula se zavrtěl: „Vzácný pane, já už od té doby nic nikde neuklidil.“

„Jenom tu jeřabinku u nás,“ broukla Týna.

„A to zas ne! To já ze strachu, aby nepřišla do nepovolaných rukou. A tak zrovna loni jsem se tloukl okolo branžovské myslivny. Vyběhne tam odtud syn hostinského z Brodku, Eman.

Chlapec jako obr, skály by moh’ lámat, Uhání k cestě a za ním pan fořt. Spíná ruce a volá: Sáne malovany! On tuhle pšijít a šíct: ,Pět kilo srnčí z kejta‘ a strká peníze až pod nos.“

Jářku potichu: „To bude asi nedorozumění. Pan fořt moc česky neumí, ale dobře umí valit oči a křičet. Eman se asi lekl, a proto volám: ,Emánku, vraťte se‘!“

Eman se zastavil a šel pomalu ke mně. Pan fořt už mně drží za knoflík u kabátu a vykládá: „On pšijít šíct ,pět kilo srnčí z kejta‘. On myslí — já jít — udělat pif — paf na srnce — odletět kejta pět kilo — a srnec utíkat dál.“

„Vzácný pane, jen mi půjčte flintičku! Do večera tu máte pět kilo srnčí z kýty.“

„A srnec utíkat dál, no ne?“ zlobil se pan fořt.

„Nic nebudete utíkat dál, pane fořt! Jen mi to dejte na starost!A Emánku, v osm hodin večer přijďte!“

Pan fořt byl rozzloben. Strhl flintu s háku nade dveřmi, podal mi ji a vykřik’: „Bež utíkat! Jestli přinést akorát pět kilo, metál dostaneš. Už nechci nic slyšela.“

A tak jsem přinesl v půl osmé večer kejtku. Zavolal jsem pana fořta, dal na váhu — no, na chlup, na chlup bylo pět kilo. Sprásk pan fořt ruce: „Sáne malovany, jak tohle udělal?“

Já nato: „Namířil jsem na stehýnko, pif — paf, pane fořt, kejtka se odloupla jako mandle — —

„A srnec — srnec — ten někde ležet — sáne malovany!“ rozčiloval se pan fořt.

„Nikde ležet, pane fořt, srnec sebou švihl, chvíli utíkal po třech, najednou vidím, jak mu narůstá nová kejta. No, než doběh’ k javorové aleji — zrovna jen kopejtko mu chybělo — zavrtěl se tam a pak už uháněl zas po čtyřech i s kopejtkem.“

Všichni se smáli a pan lesní mu pohrozil: „Křampulo, s tímhle jděte do Lážova na Vojtu Brabencovic, a ne na lesáka.“

Děti poslouchaly nesmírně pozorně. Kája dokonce zapomněl, že je v lesovně, ne ve škole a hlásil se nataženou rukou: „Prosím, prosím, pane učitel, nebo vzácný pane, pan Křampura moc lže. Srnec neutíkal, když mu ustřelil zadní nohu. A potom taky povídal, že v dobříšském parku střílel ‚porární‘ medvědy, když takový žije jen na ,proráru‘.“

„Počkej, Kájo,“ smál se pan lesní. „Křampula není lhář! To, co povídá, tomu se říká ‚myslivecká latina‘.“

Kája s těžkou výčitkou v černých očích zadíval se na pana lesního, vzdychl a vzal Zdeňu za ruku: „Pojď k nám! Kdybysem se nebál, že dostanu, řekl bych, že vzácný pán taky lže. Latina, vzácný pane, ju, latina! Řek’ aspoň jednou pan Křampura ,Et kum Spirituo‘ nebo ,Amen‘? ,Ite mes‘ nebo ,sekurolum‘? Ani jednou! Já mu rozuměl každé slovíčko. Když jsem povídal včera naší mamince, že Vojta Brabencovic povídal, že mají kadlátka jako citrony, řekla maminka: ,To lhal! A jak slyšíš, že někdo lže, uteč od něho!‘ Tak s Pánem Bohem, mácta, služebníček, vzácný pane!“

Pan lesní se náramně smál jako ostatní a poznal, že by bylo po důvěře, úctě a lásce k němu, kdyby Kájovi vše nevysvětlil. Jak řekl Kája j e m u „mácta“, je zle. Vyběhl za dětmi, a pokud mohl, aby pochopily, zřetelně jim vyložil. Kája konečně pochopil. Zase už se mu oči smály, když se podíval do očí panu lesnímu: „To jsem moc rád, vzácný pane, že už vím, co to je. Ale poslouchat už nebudeme. A latina je než v kostele. Tak my zas půjdeme chvíli k nám.“

Po ránu šel Křampulu vzbudit pan lesní. Týna si vzala žehlení na chodbu, aby mohla každou chvíli vyjuknout a poslouchat, jestli štípá. A tak facír musil pracovat chtě nechtě. To se ví, že se mu to nelíbilo. A nelíbil se mu ani oběd. Měli brambory s mrkví a kousek hovězího. Pan lesní u oběda nebyl, a Křampula obědval u stolu na dvoře. Týna mu nesla po nudlové polévce talíř s mrkví a brambory, i kus masa. Protáhl obličej, zesmutněl a Týna řekla: „Koukáte na talíř jako lupič. Nerad mrkev? Je tuze zdravá.“

„Hm, vono není, Týno, o zdraví, jako vo to, že je to jen mrkev. To bych taky nebyl tolik naštípal.“

„No, moc toho není. Takovou hromádečku já naštípu za hodinu jako nic.“

Křampula snědl maso zčerstva, brambory pomalu, „a teď abych zavřel oči na tu mrkev,“ povídá.

„A to nic nemusíte zavírat oči. Mrkev je jako datle, jen se vypije. Sekanou nemůžeme dělat každý den! To byste se vyplatil!“

Křampula si nacpal dýmku, Týna odnesla mrkev a Křampula seděl podmračeně.

„Koukáte jako hrom nad Babou. Kvíčaly byste nechtěl?“

„Není o kvíčaly, Týno, ale vo to, že jsem zvanej do branžovský myslivny, abych to nezmeškal.“

„A to ne! To nezmeškejte! Ale aby vás tam zvali, tomu nevěřím. Jen si pospěšte, budou mít náramnou radost! To vás zvali telefonem nebo písemně?“ ptala se Týna.

„Oustně, Týno, oustně! Vyřizoval mi to krajánek, když šel od luckýho mlýna.“

„A jéje, krajánek! To bude asi takový, jaký chodí k nám v sobotu před posvícením. Chodil k nám už kolik let a vždycky vyřizoval: ‚Vzácná paní, že je nechá paní fořtka z Kytlic pozdravovat, aby tam jistě přišli na posvícení.‘ Vzácná paní se nejdřív divila, že kytlické ani nezná, ale on co rok ,aby jistě přišli‘. Tož řekl vzácný pán: ,No, podíváme se tam. Je to trochu z ruky, kytlického fořta znám jen od vidění, ale když pořád vzkazují, pojedem.‘ A jeli. Když se vrátili, to jsme se nasmáli! V kytlické myslivně bylo plno hostí. Když přijeli naši páni s kočárem, ani už v lesovně místa pro koně neměli a moc se divili, že je ani nečekali. Vzácná paní povídala: ‚Pohlavek bych radši držela! Ještě štěstí, že jsem s sebou vzala těch šest pěkných slepiček, jinak bych ani z kočáru nebyla vylezla.‘ Ale tuze brzo se vrátili, a řek’ vzácný pán: ,Až sem zas přijde ten posvícenský dědek, tak mu řekněte, Týno: ‚Pán Bůh naděl, a nedělejte nepříjemnosti!‘ A tuhle s vámi to bude zrovna tak! No, ale jen nezmeškejte!“

Křampula si složil batoh, poděkoval za pohoštění a spěšně vyšel z lesovny. Děti se honily v průseku, když ho viděly a on je.

„S Bohem!“ zavolal na ně. „Mrkev já si udělám doma, když mám na ni chuť. Pro tu se nemusím tlouct na samoty.“

A teď dokonce i Kájova hubička zůstala otevřena, než řekl Zdeně: „Heleď, Zdeňo, nechutnala mu mrkev!“ A zavolal za ním: „Mácta, služebníček, pane cafír, ale mrkev je tuze dobrá věc!“

XXXVI. KÁJA NA SBÍRCE S MILOSRDNÝM BRATREM.

„Abyste, děti,“ začínala Týna po ránu…

„…doběhly do Lážova,“ dokončil Kája. „To my už známe!“

Týna ho pleskla přes ruku: „To není žádný způsob! To se ví, že tam poběžíte, a zčerstva! Potřebujeme droždí, kmín a pepř, a taky zázvor, a teta pekařovic ať si přijde vybrat kuřata! Pro pána krále, to bych spala! Já se jakživa nedospím. Až snad o soudném dnu,“ přeřekla se. Chtěla říci: „Až v hrobě.“

„Ju, o soudném dnu! To nebudete mít čas na spaní, Týno! To budete pospíchat! A bude vás asi bolet hlava! V neděli jste zase nebyla v kostele a tuhle jste povídala —“

„No, no, copak jsem zas řekla?“ durdila se Týna. „V neděli jsem do kostela nemohla, bolel mne zub.“

„Ju, zub, Týno, a zatím jste povídala, že nemáte hotové nové šaty. A tuhle u kolny, víte, jak se odvázala Straka, no, už víte, co jste řekla?“ dorážel Kája.

„Hm, vzala jsem jméno Boží nadarmo. A víš, to je moje soukromá záležitost, a do toho ti nic není!“

„Jakpak není, když se to nemá! To není žádná ‚chromá zárežitost‘. To já ani nevím, co je to.“

„Tuhle máte papírek, tuhle peníze a sypte! Zdeňo, prober se! Mně se zdá, že ještě dřímáš,“ vystrkovala je ze dveří.

„A to ona je Zdeňa po vás, Týno, vy byste taky jen pořád spala!“ oháněl Kája napřed. Sotva ho Zdeňa dohonila, utíkala za nimi Týna a volala tlumeně: „Kájo, počkej!“ Nesla zavřený košík. „Heleď,“ řekla nadmíru laskavě, „já jsem včera zapomněla vzít do školy tyhle ty zelené ořechy. Paní řídící je zaváří do cukru. A nemusíš u nás nic povídat, víš?“

„Já už vím, Týno, ono vám to bylo těžké,“ bral od ní košík. „Panečku, váhu to má, no, my to odnesem. Pojď, Zdeňo!“

Chvíli jdou mlčky. Košík je opravdu těžký. Zdeňa pomáhá nést. Najednou se Kája rozesměje: „Ju, paní řídicová bude zavářet zelené ořechy se slupkou do cukru, když je slupka hořká jako žluč.“

„A vždyť naše maminka je taky zaváří. Jenže my je nedostaneme, protože se dávají do ňáké breberky.“

„A jéje! To jsem ani nevěděl. Vzácná paní do breberky a paní řídicová taky. Já myslil, jen stará Hromádková a Vinkler,“ divil se Kája. „Ale je to tíha! Heleď, Zdeňo, teď jsme na vršku, což ten košík kutálet dolů! To by nám naskočilo kus cesty. Ukaž! No, poutko drží, kulatý je.“ Už staví košík na svah, oběma rukama se do něj opře. No, koš se vlastní tíhou kutálí, ale jak! Až vykřikla Zdeňa podivením a Kája pronesl vážnou otázku: „To budu rád vidět, jak tohle dopadne!“

Koš s kulatými dvěma uchy se zrovna řítil dolů, jednou sem, jednou tam, poposkočil, zaváhal, nadnesl se — poutko se otevřelo, zelené ořechy rozkutálejí se na všechny strany — koš, teď už prázdný, najednou se zastavuje.

„Tááák!“ vzdychl Kája. „Oříšky už jsou pod vrškem a my ještě tady. Tak abysme začali sbírat.“

„Ju, sbírej!“ smála se Zdeňa. „To jich sebereme zakryté dno.

Všecko to sletělo stranou mezi kameny, a to, panečku, na zaváření nesmějí být otlučené. Víš co? Košík postavíme tuhle za smrček a ve škole vyřídíme, že přineseme ořechy odpoledne,“ radila Zdeňa.

„Ale mně se zdá, že doma dostaneme. No, to je jedno,“ myslel Kája nahlas, „to bude až za chvíli. Heleď, Zdeňo, to je dobře, že už není škola. Já bych tam dnes nešel ani za nic. V takovém horku. To má člověk takového šatstva na sobě!“ A měl plátěné kalhotky a prázdninovou bundičku. „Pro co si má přijít teta pekařovic?“

„Asi pro máslo,“ řekla ledabyle Zdeňa.

„Ju, to jí nosíme. Počkej! Mně se zdá, že pro něco živého. Dvě telátka máte, viď? Tak to nejspíš pro telátko. A nejdřív zajdem do školy.“

A přišli, jak potom Kája řekl, k nejlepšímu. Paní řídicová se chystá do Prahy a balí zrovna do bílých papírů všelijaké mlsoty.

„Jako na zavolanou,“ řekla hned. „Tuhle je plný talíř přelámaného cukroví. Kdopak by to snědl?“

„Tak my to sníme, paní řídicová. Ty ořechy přineseme odpoledne. Rozsypaly se nám.“ Děti křupaly cukroví a Kája si zaliboval, když se zakousl do biskupského chlebíčka: „To je dobrota, paní řídicová, tohle nepeče ani vzácná paní.“

„To je biskupský chlebíček, Kájo,“ smála se paní řídící.

„A jéje! Je to samá rozinka a mandle, to se mají zoubky dobře. Tak ‚biskupský‘! Pro pána krále, to pan biskup místo chlebíčka? K mlíčku i ke ,kakó‘? A taky k polévce? Je to tuze dobré, ale k bramborové by přikusovat nešel.“

Paní řídící praví: „A doma vyřiďte, že na ořechy je dost času po neděli — a aby k nám zas jednou někdo ze samot přišel.“

Děti pak jdou k panu Štulcovi, který jim hned ukázal plné ošatky banánů: „Mám tu něco pro vás. Banány! Vezměte si podle libosti a ještě vám dám s sebou.“ Vážil pepř.

„Ju, ,barány‘, pane Štulc. Naše maminka by nám dala ,barány‘! Řekla by: máte dost hrušek a jablek!“

Nesáhly děti po cizokrajném ovoci. Pan Štulc navážil, napsal, spočetl. „Tak ty banány nechcete? Přece vám je dám, a burské k tomu,“ chystal pro každého velký kornout. „Vyřiďte v lesovně, že pěkně prosím, aby nezapomněli na jalovec a jeřabiny!“

„To my připomeneme, pane Štulc, a mockrát děkujeme, takovou škodu si děláte. Teď musíme k tetě pekařovic, aby si přišla vybrat to telátko.“

„Telátko?“ divil se pan Štulc, „tož oni snad budou hospodařit?“

A když už děti měly odejít, ještě dopověděl: „A zrovna včera tady povídala, že jsou rádi, že se toho hospodářství zbavili, že se dvěma pánům najednou nedá sloužit.“

„Poslouchej, Kájo, mně se zdá, že telátko to nebude! Co by mu leda dali k jídlu, když nemají seno?“ začíná Zdeňa hovor na ulici.

„No, mohou ho naučit na rohlíky. Takhle zbudou jistě ty vejškrabky, sem tam špička od rohlíku. Heleď, tamhle před Hendrychovic někdo křičí. Pojď se tam podívat!“

Křičela tam mladá Hendrychová. „Nic nedám, ani krejcar, to je pořád žebroty!“

A Milosrdný bratr, neboť on to byl, na kterého ta slova platila, odpovídal skoro tiše: „Nedáte, nedáte! Žádný vás nutit nemůže. Loni jste byla u nás v nemocnici na operaci. Už se nepamatujete?“ A odcházel rychlými kroky k dalšímu stavení.

Děti se dívaly nechápavě. Prvně Milosrdného viděly.

„Je to kněz, není to kněz?“ uvažuje Kája. „Mašličku pod krkem nemá, ale dlouhý černý šat má. Počkej, hned to budu vědět, jestli je to kněz nebo ne. Jestli je, musí umět latinsky.“

Děti dobíhaly k Milosrdnému. „Pochválen Pán Ježíš Kristus!“ zdravil uctivě Kája.

„In sékula,“ odpovídal bratr.

Kája se trochu zarazil, ale hned se upamatoval a dodal: „Sekulórum. Amen.“ Poznal, že latinsky umí, a proto řekl: „Prosím, velebný pane, vzácný pane, Klimperovic nejsou doma. On strejček Klimperovic chodí do lesa a teta je v Davli. Povídal to jejich Lojzík.“

Milosrdný se vlídně usmál, poděkoval za pozdrav i zprávu a dodal: „Nejsem knězem, milý hochu! Jsem Milosrdný bratr a chodím po sbírce. Rozšiřujeme nemocnici a potřebujeme peněz, aby víc lidi se mohlo u nás léčit. Tady jsem ještě nebyl, nevyznám se, ale tam tu ženu jsem poznal. Byla u nás na operaci. Snad byste mi mohly povědět, kam bych tak nejspíš měl jít, kde by mne tak zhurta neodbyli. Vždyť pro sebe nechci ničeho!“

„A to my, prosím, pane vzácný Milosrdný — to my s vámi budeme chodit. My to známe tady všude. Teta pekařovic dá hodně, říká, že měla muže u Milosrdných, a když ho byla navštívit, viděla, že se tam má dobře. Jenže já, prosím, nevím, co to je,“ vykládal Kája.

„Naše nemocnice je, hošíku, pokud místo stačí, pro každého, kdo přijde. Ať Žid nebo nevěrec, katolík nebo evangelík, my každého s láskou a rádi ošetřujeme. Máme za to stravu a přístřeší.“

„Tak, prosím, na penězích to nic?“ ptal se zvědavý Kája.

„To ne, hošíku! Skládáme slib ustavičné chudoby, čistoty a poslušnosti.“

„A jéje, tomu já taky ani trochu nerozumím,“ přiznal se Kája poctivě. „To je moc velká škoda, že jste nepřišel dřív. Zrovna jsme dojedli ty ‚barány‘, byli bysme vám dali. A tak půjdeme nejdřív tuhle k Luškovům, tam jsme taky moc známí.“

„Jenže neseš, hochu, různé věci v tašce. Snad bys to dříve donesl domů a dovolil se, smíš-li. A tuhle ta tvá sestřička také,“ namítal Milosrdný.

„To není vůbec sestřička, prosím, pane, vzácný pane!“

„Ne, ne, jsem jen bratr,“ usmíval se, „ne vzácný pán!“

Kája si pomyslil: „Ju bratr! Snad neřeknu ,pane bratr‘. Vojta Brabencovic taky někdy říká: ,Bratr mi dal korunu‘, ale to není žádný bratr, to je Brabencovic Jiřík, jenže už je velký.“ Nahlas řekl: „Prosím, ta tu, to je pánovic Zdeňa, a já jsem Kája Mařík z hajnovny. A to, prosím, k nám je kus cesty, to byste se, prosím, načekal! Tak tady je u Lušků!“

A jak vešli, hned pan Luška sahal do zásuvky a hned podával Milosrdnému a usmíval se. Kája honem řekl: „Pane Luška, my tu necháme tu tašku. Přijde sem pánovic Týna pro mýdlo a sůl. My musíme chodit tuhle s panem, tuhle prosím. Tak abysme vyrazili. A prosím vás, pane Luška, že necháme doma pozdravovat, že nepřijdeme dnes k obědu, že se tu najíme někde cestou,“ povídal ještě mezi dveřmi. A hned na chodníku vypočítával, kam všude půjdou. Věru, Milosrdný byl velmi překvapen a potěšen, když neslyšel nikde tvrdého slova odbytí, protože Kája šel všude napřed a všude hned ohlašoval, koho přivádí. Kde byl méně známý, říkal: „Prosím, dejte něco na nemocnici, třeba se tam taky můžete dostat. Pan Luška dal 10 K, pan správce taky —“ a jmenoval ty, kde už byli. Zašel i k Maňhalovům, o nichž bylo známo, že nikomu nic nedají. Protože věděl, že si paní Maňhalová tuze potrpí na zdvořilost, pozdravoval: „Ruku líbám, milostpaní, tuhle, prosím. Milosrdný pan bratr je tu na sbírce, tak jsem povídal, že milostpaní jistě dá, dávají všude. Taky je už milostpaní stará, kdyby se přitrefila ňáká nemoc, mohla by tam jako nic, byla by tam už známá.“

A stará paní berní na pensi, překvapena tou zdvořilostí i tím proudem slov, honem sahá do kapsy a loví pětikorunu.

U tety pekařovic to bylo veselejší. Tam byl Kája jako doma:

„Teta, vedeme vám hosta.“ Byl tuze rád, že řekl prve ten pán: „Jen řekni, hošíku, vedu Milosrdného bratra.“ Jen tak „bez pána“ by to neřekl za nic. Ale když řekne „Milosrdný pan bratr“, je to lepší. Třebas taky se jmenuje „Bratr“, protože v Boroticích, jak říká maminka, jeden truhlář se jmenuje Dítě. „Pana Milosrdného bratra vedu, teta, hlad máme všichni náramný.“

„To jsem ráda, máme dnes zrovna hodně navařeno,“ smála se a zároveň vítala hosta teta: „Pěkně vítám, pane fráter, jen pojďte dál! Do smrti nezapomenu, jak byl dobře ošetřován můj muž, když byl ve vaší nemocnici. Tak prosím, tuhle do pokojíčka, hned přinesu polévku. A tuze dobře jste si vybral, pane fráter, Káju a Zdeňu.“

„Však to pozoruju,“ usmíval se bratr. „Nikde mne neodbudou, všude dostanu.“

Mezitím u Lušků marně čekali Týnu. Je pravda, balík mýdla tam měla přichystaný a sůl, ale třeba přijde až k večeru. Tuhle v tašce jsou všelijaké věci, které jistojistě budou potřebovat v lesovně dopoledne na oběd. Hlavně droždí! Chtějí zadělávat, a Kája se už nevrátí. V lesovně budou marně čekat. Zrovna v tu chvíli šel kolem pan Růžička z pošty. Pan Luška zavolal: „Pane Růžičko, kampak?“‘

„Na samoty, pane Luško, s expresem. Máte pro ně vzkaz?“

„Vzkaz zrovna ne, ale tuhle nechaly děti tašku. Je tam droždí. Jistě ho potřebují k obědu.“

„A to já jim vezmu,“ ochotně se nabízel pan Růžička. „Copak na samoty! Tam je radost jít! To není vytrhnout balík nebo psaní z ruky, podepsat a říct ‚s Bohem‘! Ale tam je hned něco na stole. Já vezmu s radostí.“

„A vyřiďte, že děti nepřijdou k obědu. Abych vám to řekl rovnou, chodí po Lážově s Milosrdným bratrem. Dnes tu sebere dost, jak má s sebou Káju. Je mu přáno. Však nevybírá pro sebe, ani na marnost.“

Pan Růžička s taškou a se vzkazem pospíchá k samotám.

V pokojíčku u tety pekařovic sedí Kája nápadně zmlkle. Na tetu, jak už polévku na talíře dává, dívá se s velikou úctou. Jakže to řekla? Jako nic řekla: „Pane fráter,“ pro pána krále, ta je učená. Jak jen to ví? Ale on by to přece jen neřekl. Je to přece jen takové cizí. On se bude držet „Milosrdného pana bratra“.

Teta přinesla — a při tom si pořád povídala s panem frátrem — mísu knedlíků, koprovou smetanovou omáčku a hovězí maso. Teď teprve Kája trochu oživl: „Jako by teta věděla, co rádi. A knedlíků dost. Zrovna jako u nás. Tak to se najíme. To jistě budete mít k večeři knedlíky s vajíčkem. Taky k nim děláte salát? Vzácná paní nám tuhle udělala okurkový. To byla dobrota! Jen tak kapku octa, vodu, trochu soli a hodně cukru. Říká vzácná paní, že kyselé věci nejsou pro děti zdravé. Ale to bylo moc dobré. Taky děláte žlutou koprovou, no, to je z těch žloutků. Zrovna jako naše maminka.“

„A copak dnes vaříte u vás, Zdeničko,“ obrátila se teta na Zdeňu.

„Nejspíš kynuté knedlíky s červenýma jahodama, protože máme ve sklepě mísu jahod a byli jsme pro droždí. Naše maminka, jak je rozkrojí na talíři, posype cukrem, tvarohem a poleje smetanou, jéje, teta, to je dobrota!“

„A to už jste droždí odnesli domů?“ ptá se teta se zájmem.

„Ba ne! Kája nechal tašku u Lušků, Týna si tam poběží pro mýdlo a sůl!“

„Pro pána krále, ale kdy? Povídala včera, že k Luškovům půjde až dnes večer.“

Kája snad ani neposlouchal. Pochutnával si na knedlíkách s výbornou koprovou omáčkou, maso si ani nevzal, ale v myšlenkách před ním stál talíř kynutých s červenými jahodami, pocukrovaných, posypaných tvarohem, zalitých kyselou smetanou. „Zdeňo, jestli dnes vzácná paní dělá kynuté, počkej, ty doma dostaneš! Ty vzácná paní večer neohřívá. A třeba dělá měchury; ty nám zbudou. Jestli měli kynuté, taky jsme mohli odskočit na poledne domů!“

Dojídají: „Pan bratr“ opakuje: „Zaplať Pán Bůh za oběd!“

Kája si vzpomíná: „Teta, máte si přijít vybrat to telátko!“

Teta se dává do náramného smíchu: „Kuřata, Kájo, kdepak telátko!“

A Kája už ví určitě, že to teta v lesovně poví, a honem pobízí: „Tož teď to vezmeme po pravém chodníku. A třeba zajdem taky k Janotovům, třebas taky něco dají.“

„Paní Janotová,“ volal do dvora, pozdravil a začal: „Tak tuhle jdeme s panem bratrem. Všude dají. Prosím vás, taky něco dejte na nemocnici!“

A Milosrdný se připojoval k jeho prosbě. Janotová nic. Přehazovala slámu, jak by neviděla a neslyšela.

„Paní Janotová, ňákou tu korunku, prosím vás,“ Kája znovu.

Ale ta zase nic. Přešlapovali, čekali. Po hodné chvíli se obrátila: „Vy jste tu ještě? Hned se kliďte ze dvora, nebo odvážu psa. Všelijaká sebranka přijde obtěžovat, a kluk hajnejch to uvádí. No, žebrat tedy už umíš. Tak má tvoje máma po starosti. Už se uživíš. Na nemocnici? Bodejť! Však jí nikdá potřebovat nebudu. Mám peníze, mohu si poslat pro doktora, kdyby bylo třeba. Hajdy pryč, nebo vás proženu s vidlema. Koukejme se! I ta holka Rédlovic tu je, no, to ti to sluší!“

„Paní,“ řekl vlídně bratr, „nač tolik zlých slov? Stačilo říci: ,Nedám, nechci dát!‘ a půjdeme.“

„Koukejme se, abyste mne neponaučoval! A nedám a nedám ani krejcaru! Mohla bych dát třeba padesátku, mně na ní nezáleží, ale nedám!“

Pospíchali ze dvora. Když dovřel vrátka, zavolal bratr: „S Bohem, paní! Bůh vám dej, abyste nikdy nepotřebovala lidského milosrdenství!“

„A aby do vás něco prásklo! Prosím já se o vaše přání!“ vykřikovala za nimi.

Kájovi bylo do pláče. O jeho mamince řekla „máma“, tuhle panu Milosrdnému div nevynadala, vyhodila je, no, dočista je vyhodila. Teď ale on dostane, že Milosrdného tam vedl na sbírku. A zatím Milosrdný se k němu sklání a usmívá se na něho: „Kájo, snad bys neplakal? Třeba to tak ani zle nemyslila, a konečně jsem tomu zvyklý. Zato všude jinde tvým přičiněním byl jsem vlídně uvítán, a věru, na Lážov nezapomenu. Jsou tu ještě lidé dobrého srdce.“

Kája byl rád, že to tak dopadlo, ale bolest v srdíčku nad ošklivým jednáním Janotové zůstala. A tak byli ještě na mnoha místech a všude dobře pochodili. Kája řekl: „Teď už můžeme jít k nám na samoty.“

„Snad abych ani neobtěžoval,“ odpovídal bratr. „Jestli je to daleko, přišel bych pozdě na faru na noc.“

„A jéje, tak vy, prosím, budete spát na faře?“ divil se Kája.

„A to byste moh’ u nás nebo v lesovně. Místa máme dost. K nám je to blízko, tam jsme jako nic.“

Z uličky vyběhla teta kovářka. Křičela přes ulici na někoho do okna: „Stalo se neštěstí. Janotová má rozbitou hlavu. Spadla se snopů v perně na mlat.“

V Kájovi hrklo: „Pro pána krále!“

Zarazil se i bratr. Už zas několik lidí se rozbíhalo z hloučku a někdo zavolal: „Ani jeden lékař není doma. Ona hrozně křičí, Janota se bojí na hlavu jí sáhnout, a nejspíš má taky zlomenou nohu!“

Jak tohle bratr uslyšel, jen řekl: „Musím jí dát obvaz anebo aspoň pomoci, než přijde lékař. Jen si dám tuhle tašku do fary,“ a už běžel. Za maličkou chvíli se stejným spěchem utíkal tam, kde se sbíhali lidé. Už poznává vrátka, jimiž je Janotová vyhodila. Jen budou-li mít, jako že ne, něco k obvazu? Volá a běží za ním kdosi: „Jistě ji jdete ošetřit, tady je všecko k obvazu,“ podával mu pan Svoboda balík.

Milosrdný jen řekl: „Zaplať Pán Bůh!“ a už byl mezi lidmi, už mu z cesty ustupovali. Kdosi prohodil: „Ten se vyzná, je od toho, v nemocnici ošetřuje.“

Ve světnici, kam na postel Janotovou položili, byl hrozný hluk. Každý radil něco jiného. Jedna volala: „Jen vypotit!“

Jiná: „Obklady!“

Někdo zas: „Hlavu do vody!“

Ale nikdo se nehýbal, aby pomohl. Všichni se dívali po Janotové, jejíž obličej byl zalit krví, a jejíž vysoký, pronikavý nářek všechno ostatní přehlušil. Milosrdný bratr nechal otevřené dveře: „Především ticho a klid! Odejděte, podívám se na zranění!“ A ku podivu, všichni odcházeli. Zůstal jen Janota, který bezradně pobíhal z kouta do kouta a lomil rukama. Teta kovářka zůstala za ostatními a mezi dveřmi pištěla: „Jen ,oulek‘ je to, nic jiného, a ta krev je z nosu. Uvařit koření a vypotit se!“

Milosrdný bratr vzal ji jemně, ale pevně za rameno, povystrčil ji za dveře, zastrčil, a řekl Janotové: „Křikem nic nespravíte, paní, uklidněte se! Buďte rozumná a důvěřujte v Boha! Lékaři nejsou doma, pomohu vám dle nejlepšího svědomí.“ Janotová se ztišila, on obratně pozdvihl jí hlavu, prohlédl: „Snad to nebude tak zlé. Nejdřív hlavu omyjem.“

Vody tu bylo dost. Prve ji sem nosili v kávových hrnečkách. Sada jich stála na stole. Velké umyvadlo, plné vody, posloužilo nejvíc. Milosrdný zručně smyl krev, ukázala se tržná rána na krku a pod okem. Janotová stiskala rty a potichu bědovala. Chlácholil ji laskavými slovy, a v malé chvíli byla hlava i krk pečlivě „po doktorsku“ ovázány. Jak Janotová chtěla hnout nohou, zas se dala do hlasitého nářku, a Milosrdný pochopil. Jen se zeptal: „Noha?“ A už měl v práci nohu nad kotníkem. „Tohle bude horší,“ řekl. „je zlomená“. A pro sebe dodal v duchu: „Ošklivě zlomená. Kost je roztříštěna a úlomky z ní ve svalstvu vězí.“ Nahlas řekl: „Tož nohu opatříme jen prozatímně, pevný obvaz na ni dávat nemohu.“ A jak musil nohu nadzdvihnout, mdloba padla na Janotovou. Ležela v bezvědomí. Pospíchal úžasně.

„Nepřijde-li v nejkratší době lékař, je nutno odvézt ji do nemocnice. Pane Janoto, buď lékař, nebo auto!“

Janota vyběhl. Milosrdný si stíral s čela pot.

„Snad jsem to udělal dobře,“ říkal si tiše. „Neopominul jsem ničeho.“

Zase se rozbíhají lidé pro lékaře, zase se vracejí bez něho. Jeden je na dovolené a jeho zástupce odjel někam do vsi. Druhý odejel do Prahy, a nikdo neví, kdy který se vrátí.

„Tedy auto!“ volá Janota a sám běží do továrny. Zpátky se vrací v autu se šoférem. Milosrdný, než přijel Janota, doběhl na faru pro tašku, vysvětlil tam, že odjíždí s raněnou, a pospíšil zase k Janotovům. Sám jí upravil místo, poradil, jak ji vzít a pomáhal. Sedl k ní, Janota k šoférovi, a už se auto rozjelo ku Praze.

„K Milosrdným!“ řekl bratr šoférovi.

Kája se Zdeňou stáli ještě na témže místě, co prve. Kája pořád uvažoval, jak ten „pan bratr“ nic na to nedal, že ho vyhodila, že nadávala, vidle na něho vzít chtěla, a přece tam uháněl.

„Heleď, Zdeňo, jestli by to někdo udělal za všecko. Jiný by řek’, že jí to patří, že se bacila do hlavy! To zas já, když Francek Pavlovic mě sek’ penálem, hodil jsem mu za krk chrousta. Vo co, že by to pan bratr neudělal? Ten by řek’ Franckovi: ,Když jsi darebák, tak buď! Ale nic ti nebudu házet za krk‘!“

Zdeňa byla náramně pohnutá: „Já bysem k ní nešla ani za nic, když tak hubovala. Ale tamhle kousek blíž bysme mohli jít, abysme něco viděli.“

„Ju, blíž! Víš, co říká naše maminka? Kam tě nezvou, nechoď! A zval nás někdo?“

Kájovi nebylo o to „zvaní“, on bez pozvánky taky leckams zašel, ale hrozně mu bylo líto, když slyšel někoho naříkat. Prve běžel okolo Vojta a říkal: „Ta vyvádí! Ta běduje! Ta křičí!“ Kdyby věděl, že nekřičí, a že by jí mohl pomoci, taky by tam uháněl. Ale jak křičí, ani za nic.

„Heleď, Kájo, Terina Pachlovic tam taky běží. Pojď tam taky!“

„Copak Terina Pachlovic,“ nato Kája, „to ona myslí, že tam budou rozdávat koláče.“

„Tak jak dlouho tu budeme stát?“ zafňukala Zdeňa.

„Jen až se rozejdou lidi. A nefňukej, Zdeňo, to je moc holkovské. Heleď, pan bratr běží. Počkej, kam? K faře.“

Proběhla kolem nich tety pekařovic Tonička s Edou: „Kájo, tos měl vidět, jak ten Milosrdný bratr vyndal tetu kovářovic z pokojíčka! Ani necekla. To se jí nasmáli!“

Kája otvíral hubičku k bližšímu dotazu o věci, která ho nesmírně zajímala, ale děti už byly pryč. Jen si ulehčené vzdychl: „To nemoh’ pan bratr nic lepšího udělat. Jéje, vyndal tetu kovářovic! To on ji asi vyhodil, víš? A to jsem moc rád! To je pan bratr moc hodný, a kuráž, panečku, má. Kdo to jakživ slyšel, troufnout si na tetu kovářku?“ A Kája se dlouho upřímně směje, až se Zdeňa dopálí: „Jak se můžeš smát, když tamhle u Janotů pláčou?“

„No,“ přestal se Kája smát a omlouval se: „To já za to nemohu. A já nevím, proč je pan bratr hodnější. Jestli proto, že běžel k paní Janotové, nebo proto, že tetu kovářovic vyndal.“

Zahoukalo táhle auto, děti se honem obrátily: „Heleď, Zdeňo, sedí tam pan Janota! Já už vím, to je auto pana ředitele z továrny, to on je půjčil, a šoféruje pan Razima. Vidíš?“ A děti popošly kousek do ulice. „Teď ji asi dají do auta.“ Ale než to dořekl, už i z dálky viděly, jak nesou paní Janotovou — Milosrdný bratr u hlavy. Malou chvíli trvalo, než byla položena do auta, a zas to zahouklo. „Zdeňo, pan Milosrdný jede taky. Sedí vedle ní, a pan Janota napřed. Vidíš, už jedou. To do Prahy. Tak už můžeme jít domů.“

Na samotách už byla velká sháňka po dětech. Ale když překotně začaly povídat, co se stalo, ani vyhubováno nedostaly. Když byly v největší řeči, sáhl si Kája na bříško a přestal mluvit. Zdeňa taky. Kája dal hlavu na stranu, jako by naslouchal: „Vzácná paní, slyšíte? V ledvinách nám zpívá hlad. Máme ukrutný hlad!“ Teprve, když se najedli, zas oba začali vykládat. To už tu byla maminka hajných. Ale moc si z těch řečí nevybraly, víc musily uhodnout.

Konečně, když už Kája po večerní modlitbě ležel v postýlce, zhluboka si oddychl: „Má zlatá maminko, to ani nevíte, jakou mám radost, že pan bratr vyndal tetu kovářovou z pokojíčka na chodbu.“

„Cože, Kájo? Z toho máš radost? Milosrdný bratr věděl jistě, co dělá, ale to si pamatuj: Takového nic nesmíme nikomu přát, slyšíš?“

Ale Kája už neslyšel. Spal tichým, hlubokým spánkem. To už paní Janotová ležela na operačním stole, to už konečně měla vyčištěnou a zafačovanou nohu, to už ležela v plném vědomí na bílém nemocničním lůžku. A přemýšlela: Toho, který jí první úlevu zjednal, který ji ošetřil, který k ní tak hezky mluvil, toho vyhodila, tomu vynadala. Ale však ona to všecko vynahradí, všecko napraví, a vícekrát už nikoho prosícího za jiné a na jiné neodžene od svého prahu.

XXXVII. SRNEČEK.

Děti ožehávají maliny v průseku, když zaslechnou konejšivý hlas pana lesního: „Neboj se, neublížíme ti! Mámu ti nějaký darebák zastřelil a ještě na tebe namířil, ubožátko! Srdíčko se ti strachem tetelí, neboj se!“

Děti ztichly docela: Kája tichounce šeptá: „Vzácný pán něco nese. Buďto mladou vránu nebo sojku, nebo lesní hrdličku.“ počkej,“ slyšely dál děti, „psi dostanou nářez hned, jak přijdu. Musí to být, aby ti neublížili. A děti budou mít ohromnou radost a také ti neublíží, toto, jsou to děti dobrého srdce.“

„Zdeňo, až bych plakal, jak vzácný pán o nás krásně mluví.“ šeptal Kája Zdeně. „Ani si toho nezasloužíme.“

„Mlíčka ti dají, rohlíček…“

„Slyšíš, Zdeňo? Mlíčka — tak to nebude vrána ani sojka. U tety pekařovic měli šváby, tatínek jim chyt’ dva ježky. Povídala teta, že už mají pokoj, po ránu že dá na misku mlíčko a ježkové se ládujou. Tak to nese vzácný pán ježka.“ Ale už nemohl vydržet za keřem, už vyběhl na cestu a zavolal na celý les: „Ježka nese vzácný pán!“

A pan lesní se zasmál: „Ouha! Srnečka! Kolouška-sirotečka.“

Děti měly nesmírnou radost. Kája udělal hned tři kotrmelce za sebou. „A prosím, já bysem ho nes’.“

„A já bysem,“ smál se pan lesní, „ti ho nesvěřil, protože nevíš, kde je, chudinka, postřelený.“

Srneček se díval poplašeně a smutně. Chvěl se strachem a bolestí. Paní lesní ho držela, pan lesní ránu vyčistil, ovázal, a srneček ležel zatím ve starém prádlovém koši v kuchyni v koutě. Do večera trochu oživl, vrtěl se, očka už nebyla tak smutná. Paní lesní mu přinesla na misce vlažné mléko. Srneček nejdřív trochu prskal, ale najednou začal pořádně pít a za chviličku byla miska prázdná.

Dostal ještě jednu s nadrobenou žemlí, snědl zase. Týna mu přinesla ještě starou zástěru, aby se mu měkce spalo, a srneček se stočil a spal.

„Zítra bude běhat,“ řekl pan lesní. „Vezmete ho do druhé zahrady, ať si zvyká. A teď ještě musí se s ním seznámit Nero a Agra, nic platno. Nero, Agro!“ zavolal a hvízdl. Psi div dveří nevyrazili a rovnou ke koši.

Srneček uděšeně zdvihl hlavu, Týna ho pohladila a pan lesní řekl: „Nero, Agro!“ a zahrozil, „ani nevšimnout!“

Nero i Agra měli ohromný zájem pro nového tvora. Očmuchali ho a skoro současně zdvihli pracku, aby zkusili, byla-li by možná pranice. V tutéž chvíli švihl karabáč jednou na Nerona, podruhé na Agru. Stáhli prut mezi nohy a běželi, jako když je vystřelí. Za hodinu zas je pan lesní zavolal, ale psi si košíku už ani nevšimli. Marně je tam Týna lákala. A když pan lesní srnečka vyzdvihl a blížil se k nim, vyrazili ven jako prve.

„Už se k němu nepřiblíží,“ smál se pan lesní, „ale jestli tu srneček zvykne, ochočí se, možná, že sám je bude prohánět.“

Děti se z kuchyně ani nehnuly.

„To budou kluci v Lážově koukat!“ těšil se Kája. „Ale jak mu budou říkat? A kdo ho naučí, aby tu ničeho neproved’? To asi Týna, když se něco přitrefí, bude chtít srnečkovi napráskat, ale srneček není kočka nebo pes. A můžeme mu třebas říkat ,Mamlásku‘.“

Týna vyletěla z chodby: „Cože, ,Mamlásku‘? To je hnedle jako ‚mamlas‘, a mamlas, to je člověk budiž k ničemu.“

„A to ne, Týno! Mamlas, to je než jako přezdívka toho, kdo je budiž k ničemu. A přezdívka není člověk. Člověčí jméno mu dát přece nemůžeme, když je to zvířátko,“ vysvětloval Kája.

„I toto! Budeme mu říkat třeba Honzíček nebo Pepíček,“ rozvinovala svůj plán o pojmenování srnečka Týna. „Anebo nemusíme na to koukat, že je to srneček, můžeme si myslit, že je to laňka, a můžeme ji volat ‚Soňo‘. Na Rochotech taky měli srnku Soňu.“

„Jéje, Týno, buďte ráda, že vás neslyší vzácný pán. Kdepak Honzíček! To je přece pan Tancibudka, a ne srneček. A jak jste to povídala? ,Soma‘? To je asi ňáká ženská, a nesmí se ani tak říkat. To je hnedle jako Zdeňa. Ale Mamlásek, to by se moc dobře říkalo.“

Pan lesní vcházel do kuchyně a zaslechl poslední Kájova slova.

„Máš pravdu, ‚Mamlásek‘, je to takový ubožáček. Ano budeme mu říkat ‚Mamlásku‘! A k večeři nemáte nic?“

„Máme, vzácný pane!“ hlásila Týna. „Dnes to máme na dví. Králíka na paprice a knedlíky s vajíčky.“

„To jsem rád, moc rád! Já už měl strach, abyste neudělaly Mamláska na smetaně. Ty knedlíky snědí děti, což?“

Kájovi se od srnečka nechtělo. Maminka pro něho přišla a cestou mu povídala: „Už se mi po tobě moc stýskalo. Což nemůžeš přijít domů aspoň na chvíli?“

„Má zlatá maminko, mně se taky moc stejskalo, ale teď se zas bude stejskal Mamláskovi. Já ani nedospím, už abych tam zase byl!“

Taková bílá, teplá noc ležela nad samotami. V hajnovně už všichni spali. Jen Péťa pobíhal dvorem. „Haf, haf!“ rozštěkal se na měsíček: „Dneska to bylo slabé. Maminka hajných vařila čočku se sázenými vejci, pospíchala, a měsíčku, čočička, to je jako nic. Ta nejde ani ohryzat. Ještě štěstí, že jsem chytil dva vrabčáky. Ale hlásil mi Nero z lesovny, že budou mít zítra kuřata, že Týna zabíjela, a to on, Kája, kostičky přinese.“

A měsíček se usmíval. „To víš, Péťo, jednou slunce svítí, podruhé ani já nezašeřím. To už tak máš ten běh světa. Krátkou noc…!“

Srneček už necítil bolestí v noze. Zrovna v tuhle chvíli se prospal, zívl, rozkoukal se. Kde to vlastně je? V pelechu není, a přece tam byl. A s ním tam byla jeho máma — stará laň. Olizovala ho, dýchal vůni pryskyřice a mateřídoušky. Nad nimi hvězdy svítily, starou píseň vrcholky stromů zpívaly. Kde to je? Vyšel za mámou, když ona šla pít, dotýkal se vlhkou tlamou rozkvetlého vřesu, měl radost ze života, poskakoval. Stará laň ostražitě našlapovala, najednou sebou trhla, chtěla se rychle vrátit, ale už bylo slyšet výstřel, už se válela v krvi, už i on dostal ránu. Přišel člověk. Máma říkávala: „Boj se člověka! Nevíš, odkud vystřelí, a je po tobě“. Přišel člověk. Chtěl utéci, ale nemohl. Nožička tolik bolela. Pálilo v ní. Člověk se k němu schýlil, laskavě promluvil, do náruče ho vzal, ránu ovázal a odnesl ho sem. Však už nožička nebolí. Paní s vlídným úsměvem podala mu mléko. V teple leží, dobře mu je. Nesvítí nad ním hvězdy, ale oknem je vidí. Nevoní tu pryskyřice, ale lesem voní tam ten kus jalovce, u kamen pohozený. A mateřídouška tu taky voní. Jakž by ne, když v plátěném sáčku visí tamhle nad kamny. Okna jsou otevřena. Táhne sem provoněný lesní vzduch. Máma říkala: ,Boj se člověka!‘ A on je u člověka. Je tedy asi „člověků“ víc. Tady toho se bát nemusí, byl k němu dobrý. A ty děti oči s něho nespustily. Mlíčko bylo vlahé a sladké. Kdyby tak ještě bylo!

Srneček opatrně vstává, zkouší raněnou nožičku. Jde to dobře. Může na ní stát. Stojí v koši. Rád by se proběhl. Z pelechu taky vždycky v noci s mámou vycházel. Ale máma je mrtva. Ani se nepohnula, když za ní zavolal. Nemá nikoho, leč člověka.

Srneček opatrně překročuje koš. Stojí — našlapuje, ano, může už chodit, může běhat. A srneček běhá po kuchyni.

Týna vedle v pokojíčku nepokojně se na posteli zavrtěla. Co to v kuchyni bouchá? Jako by tam někdo dupal. „A to se mi třeba něco zdá,“ utěšuje se.

Srneček krásnýma hnědýma očima se dívá na měsíc. „Měsíčku,“ volá, „pověz, nevrátila se máma do našeho pelechu?“

A měsíček se zastavuje: „Ba nevrátila, hochu, už ji tatínek hajný odklidil. Pytlák Klika má pevnou ruku. Buď rád, žes v lesovně. Tam ti neublíží. A až ti bude nejsmutněji, však utéci do lesa vždycky můžeš.“

Srneček kývá hlavičkou: „Pozdravuj, měsíčku, ten prázdný pelíšek! Přece se mi po něm stýská. Mám žízeň a hladíček. Trochu mléka by nevadilo, nebo trochu zeleného lesního jetýlku,“ povídá si pro sebe a rozhlíží se dál kolem. „Tamhle v hrnci je mlíčko, a nízko na lavici.“

Srneček statečně pije, a vypije do dna. Týna prve hrnek neuklidila. Srneček se olizuje. Bílé měsíční světlo dopadá na stůl, vidí talíř, na něm dva kousky rozkrojené buchty.

„Voní to,“ říká si, „líbezně. Skoro jako jerišská růže u lesa.“ Není to jerišská růže, je to vanilka s cukrem smíchaná, kterou je buchta posypaná. Srneček dává přední nožky na hranu stolu. Když se natáhne, dosáhne talíře. Ochutnává, olizuje se, a za chvíli je talíř prázdný.

„Ještě kdyby tak bylo kousíček zeleného zajíst,“ říká si tiše. A vidí v okně Týninu hortensii. Vysokou, plnou květů, ale také krásně zeleného listí. Okno je nízko, dosáhne tam, když na zadní nožky se postaví. S chutí okusuje lístky. Po jedné straně obral je dokonale, dál nemůže. Teď by spal. Prve ležel hezky v měkkém.

Kdepak asi? Nevidí honem košíku, ale tuhle je něco v něčem. Je to bílé jako mlíčko. Strká do toho čenich. Ba ne, to není mlíčko, to je sypké jako nejjemnější písek, ale teplé je to. A srneček už leží v malých dřevěných necičkách, udělaných truhlářem jen na mouku, aby se mohla prohřát, než se chlebíček zadělává. Čenich položil na dřevěný okraj a za chvíli spal.

XXXVIII. SRNEČEK V ZAHRADĚ.

Sotva svítá, probouzí se Kája. Musí se honem běžet podívat, co dělá Mamlásek. Jen tak zčerstva zadrmolí „Andělíčku, můj strážničku“. To ostatní až potom, si myslí, a tiše vyklouzne ze dveří. Zrovna dobíhal k lesovně, když Týna otevřela oči. Ale hned je zase zavřela s blahým zívnutím: „Teprve čtyři,“ a spala dál. Ale ne dlouho. Jemné, ale přece znatelné klepání na okno v jejím pokojíku ji probouzí. Ví hned, co se děje.

„Kája! Ale ve čtyři vstávat nebudu. To už přestávají věci! Co mu řeknu? Už vím.“ Otvírá okno. „Kájo, buď zticha, neklepej! Vzácná paní zrovínka teď usnula. Celou noc proplakala, jak ji bolel zub, a poručila, aby všichni spali až do sedmi, aby měla klid.“

„A jéje, to je škoda! A vzácná paní měla bolest, no, to ji moc lituju. Třeba bysem doběh’ pro pana doktora,“ nabízel se.

Týna se lekla. Kája by byl s to, aby běžel pro pana doktora a vzal s sebou taky třeba tetu Dvořákovic. Copak ochotný on je až moc! „Kájo, za nic na světě! Vzácná paní povídala, že zub potřebuje plombu, že pojede do Prahy hned dnes v poledne. A taky bys mamě běžel. Oba páni doktoři jsou na cestách.“

„Ju, na cestách, Týno! Včera jsem viděl oba.“

„No a dnes v noci jeli, říkal vzácný pán. Jen se běž domů vyspat, času máš dost!“

„A což srneček, Týno?“

„Ale spí, taky spí! Povídal vzácný pán, kdybyste ho brzo vzbudili, že by neměl ještě zahojenou nožičku,“ lhala Týna, jako když tiskne. „Jen běž domů!“ Už přivírala okno a ještě polohlasem dodala pro jistotu: „Teta Dvořákovic je taky na cestách. Jela včera na Svatou Horu. S Bohem!“

Kája přešlapuje před lesovnou: „To se všechno semklo dohromady. Bolavý zub, páni doktoři, teta Dvořákovic, no, ještě že mu Týna řekla, že je taky na cestách. Byl by tam přece jen doběh’, aby byla po ruce, až zoubek zase začne. Panečku, ta by taky hned věděla radu. A co já teď budu dělat? Srnečka jsem ani neviděl, a jak budou všichni v lesovně spát až do sedmi, to bych se tu načekal. Tak abych šel domů!“

Loudavě se vrací. Časně asi je, protože ptáci sotva začínají zpívat. Ale kdyby on měl doma srnečka, nespal by celou noc radostí.

Je tiché letni ráno, plné vůně zrání, ptáci už začali hezky „naplno“. Kája sedí na pařezu a hvízdá po nich. Však už dávno zahvízdá po každém z nich, ale to smí, jen když jsou se Zdeňou někde hluboko v lesích. Maminka i vzácná paní říkají: „Přestaň s hvízdáním: Takovému malému chlapci to nesluší!“ A maminka dodává: „Na to máš času dost, až budeš stát u ‚ponku‘ nebo sedět na verpánku, to si potom hvízdej po libosti!“ Ju, kdyby stál u „ponku“, musil by hoblovat a ne hvízdat. A na verpánku sedět, ba ne, ani za nic. Flokovat boty! Ju, takhle zelený klobouček s pérem, ale verpánek?

Kája si pohvizduje zrovna jako ptáci. Tuze se mu to daří. Někdy se ani nepozná, jestli Kája hvízdal nebo pták. Ale po chvíli omrzí i to. Kája se loudá k hajnovně. Hlad má, pravda, ale maminka asi nemá uvařeno, kdepak! Jéje; jak jen může někdo spát, když je v lese tak krásně! Jak to povídala Týna? Vzácná paní pojede do Prahy, zoubek potřebuje „prombu“. Jeho zoubky nepotřebují „prombu“, ale tuze rády by se do něčeho zakously. Kája potichu otvírá, potichu vchází do světnice. A jéje! Maminka taky ještě spí. A to je teda ňák moc brzo, když spí ještě i tatínek. Sedí Kája na postýlce a klátí nožkama. Na okně bzučí moucha. A takové ticho je tu. A ňák se mu oči zavírají. Jen tak si položí hlavičku na polštář a spí. Polooblečen, pokrývku odhozenu, a spí tiše a tvrdě. Tatínek už byl dávno v lese, maminka už snídani uvařila a pořád přemýšlela, jak se stalo, že ten chlapec v kalhotkách leží. Až jí napadlo: „A to on se šel za svítání podívat na srnečka.“

Týna v lesovně dnes s písničkou vstávala a libovala si: „To jsem se zas jednou vyspala! To jsem na Káju vyzrála!“ A když se upraví, spěchá do kuchyně. Div nezkamení mezi dveřmi. Její hortensie! Její chlouba je zpředu celá listů zbavená, ohryzaná. A, to Mamlásek! „A to je pěkný mamlas!“ říká si tiše. „Hortensii mi okousal, pro pána krále, jestli mi zajde! Sedmnáct květů má, světlé lístky byly jako prošívané tmavými žilkami, a tuhle na lavici je prázdný hrnek. A včera v něm bylo mléko! To zas ten Mamlásek! Však ho rovnou odnese do chlívka i s košíkem. I tu buchtu spožehoval. No, pomoz Pán Bůh!“ Dívá se po košíku — je prázdný. „A to on utek’,“ libuje si. „Ale tamhle, no dočista! Mamlásek leží v zahřáté žitné mouce, jen čumáček mu kouká. Pro pána krále, tohle jsem zavinila sama. Proč jako jindy nedala jsem necičky s moukou na lavici u kamen? To s tím Mamláskem byli jsme včera všichni jako vyjevení.“ Zdá se jí, že by měla Mamláska vyplatit. Ale jak se k němu shýbá, dívá se na ni takovýma krásnýma očima, že ho opatrně vyzdvihuje, otřepává s něho mouku a říká chlácholivě: „Neboj se, Mamlásku! Proč jsem tu mouku neuklidila? Nebyl bys do ní vlezl. Jakáž pomoc! Napečeme z ni něco pro drůbež, trochu toho zahubováni vydržím a podruhé si dám pozor.“ Vzala měkký kartáč a čistila ho. Postavila srnečka na zem. Ten párkrát poposkočil, až se Týna polekala a řekla: „Tafraporte, Mamlásku, ty se máš k světu! Abych ti dala snídani, ne?“ Honem mu chystala mléko do misky a nadrobila chleba.

Kája přiběhl zrovna, když Týna dávala snídani. „A to jsem zaspal, Týno, to se mi hned tak nestalo. Jestlipak jsem něco zameškal?“

„I toto!“ zamlčela Týna příhodu s Mamláskem. „Ale před vzácnou paní ani muk, že jí ten zub tolik bolel! To by jí hned zase začal! A srnečka dáme na druhou zahradu, kdopak by po něm dával pozor!“

„To se mi to dnes spalo,“ zalibovala si paní lesní, vcházejíc do kuchyně. „Od deseti do sedmi! Inu, já to vždycky říkám: Není nad to, jako když se člověk dobře vyspí!“

Kája bral zrovna do ruky hrneček s kávou, ale hned jej postavil. Zadíval se tázavě na Týnu a zeptal se skromně: „Tož, vzácná paní, nezačne zas bolet?“

„A copak?“

„No zoubek! Povídala ráno Týna, celou noc že vzácná paní nespala a dopoledne na ,prombu‘ do Prahy pojede.“

Paní lesní udiveně se podívala na Káju. Za ním stála Týna a pořád ukazovala na levé ruce vztyčené čtyři prsty. Chtěla naznačit, že ve čtyři přišel Kája burcovat a byla v rozpacích. Co říci Kájovi, který přece musí mít všechno důkladně vysvětleno?

Na pomoc přisel srneček, který se rozběhl hned kuchyní a poskakoval jako kozlátko. Přišla už i Zdeňa a pan lesní se ukázal: „Odveďte ho do druhé zahrady, ale pozor na něj! Rychle posnídejte!“

Mamlásek pobíhá a poskakuje po zahradě. Děti mají náramnou radost. Týna už dostala vyhubováno za zkaženou mouku a mléko a teskně prohodila: „Mouka, mléko, vzácná paní, ale moje hortensie! Je ohryzaná, kam Mamlásek dosáhl.“

Děti se drží při domě. Mamlásek dělá jim náramnou radost. V deset hodin nesou si do zahrady hrnečky s mlékem a kusem chleba.

„To bych si ani jakživ nemyslil,“ začíná Kája, „že vydržíme doma.“ Staví hrnečky na lavičku. „A heleď, tamhle spadla taková krásná letní jablka.“ Pospíchají pod letní jabloň a sbírají. Mezitím Mamlásek poctivě do dna vypíjí mléko ze širokých hrnečků.

„Tamhle je dáme na hromádku,“ radil Kája, „ať si je potom Týna odnese! Už jím sedmé a už mám dost. Už musíme na mlíčko, aby v tom horku nezkyslo!“

Pod letní jabloní leží a žloutne hromádka jablek a děti pospíchají k lavičce. Mamlásek okusuje listí malin.

„A. jéje, Mamlásek nám to vypil,“ hlásí Kája. „Hrnečky jsou prázdné jako nic, Zdeňo!“

To bylo divení v lesovně, že se děti ze zahrady nehnou, ale když si odnesly odpolední svačinu na lavičku v zahradě — a jen si vzpomněl Kája, že by se měli podívat, kolik bude asi tady lískových oříšků — než se vrátily, zase byly hrnečky prázdné, a Mamlásek se jen olizoval. Když jim ani cípeček od rohlíků ne nechal, rozhodl Kája: „Musíme ze zahrady, nebo z nás za chvíli bude kost a kůže. Mamlásek se pořádně naobědval a přece nám všechno snědl. Pojď, Zdeňo, necháme ho tady a poběžíme válet sudy!“

Srneček se prohání zahradou. Dobře se mu daří, ale děti naň zapomněly. Se stráně se rozběhly k Lážovu. Musejí se přece pochlubit, že mají Mamláska. A zrovna nikde nikdo nestál ani neběžel. Až tamhle v kaštanech Vojta Brabencovic se pral s Tondou Strnadovic.

Kája podotkl: „Vojta se vůbec pořád jen pere.“

Doběhli ke klukům. V tu chvíli zrovna chyt’ Vojta Tondu za zápěstí a vykřikl: „Vyhrál!“ A zas ho pustil a Kájovi povídal: „Tondu přeperu jako nic.“

„My máme doma Mamláska,“ hlásil Kája.

„Mamláska?“ ušklíb’ se Vojta, „Tondo, směj se! Mají Mamláska. Snad maňáska, ne? Lodičku a ne mamláska!“

„Srnečka Mamláska,“ vysvětloval Kája. „Už nám vypil dopoledne mlíčko a odpoledne svačinu.“

Kluci se přestali smát: „Proč jsi ho nepřived’? Mohli jsme ho prohánět v Ďolíkách,“ litoval Vojta.

„Kdepak prohánět! To se nesmí, ale bude s námi hnedle chodit do Lážova,“ pochlubil se a trochu se nadnášel Kája.

Vojta chvíli uvažoval: „No, možné to je. Na Chouzavě taky jednou měli srnečka a říkali mu ,Honzíček‘. Náš tatínek by ho třebas koupil,“ díval se zvědavě na Káju.

„Ju, koupil! Jsme rádi, že ho máme. Pozejtří snad už s námi půjde k Štulcovům.“

„Hm,“ zase se ušklíb’ Vojta, „já už bych ho ani nechtěl. Co je do něj! Tondo, pojď, půjdeme se podívat do márnice! Je tam ten, co vypil cyankali.“ Tonda kývl a už se rozběhli.

„Kájo, pojď se tam taky podívat! Jen tak trošičku z dálky. Já bych ho moc ráda viděla,“ řekla Zdeňa.

„A víš ty, co je to ,cyrinkali‘? Nevíš, viď, já taky ne. Tak co bysme tam utíkali. Pan Cyrinkáli tam třebas odpočívá a kluky vyžene. Jen pojď hezky domů! Naše maminka říká: ,Nemusíte být na každém posvícení‘.“

XXXIX. SRNEČEK NA SVOBODĚ.

U lesních bylo ticho. Paní lesní si libovala, jak ty děti se zabavily srnečkem. „Ani je slyšet není, to bude teď dobrota! Budou pořád na zavolání. Jindy musila Týna houkat na všecky strany z průseku, teď je pokoj. Měl to tatínek nápad, srnečka přinést! Týna mu upravila na noc ten malý, čistý chlíveček, a vida, zrovna bude třeba, aby děti doběhly k Štulcovům. Nemáme doma ani zrnka rýže, a chci jim dělat k večeři rýžovou kaši. Týno!“ volá do kuchyně, „zavolej děti z druhé zahrady! A zavři, ať srneček neuteče!“

„Hned, vzácná paní, to jsem ráda, že jsou teď pořád skoro jako doma. To bylo dřív vždycky houkání!“ Za chvíli se vrací. „Děti tam už nejsou, vzácná paní. Srneček je tam sám,“ řekla s důrazem. „Tak měl vzácný pán přece pravdu, když povídal, že je brzo omrzí!“

Paní lesní se zasmála: „Co nás to taky napadlo, že by děti dlouho vydržely v uzavřené zahradě? No, musíš jít houkat do průseku!“

A Týna šla. Dnes se nemohla dohoukat. Vrátila se.

„To jsou v Lážově, vzácná paní, to už by se byly ozvaly.“

„Snad za chvíli přijdou. Potřebujeme rýži a také niti a klubko motouzu.“

Za chvíli opravdu děti poskokem se vrátily: „Vzácná paní, doběhli jsme říct do Lážova, že máme srnečka.“

„No, moc se o něho nestaráte,“ smála se paní lesní.

Kája zamlouval: „Povídal taky Vojta Brabencovic, že kde, Zdeňo? Někde jako v ,márinci‘ je pan Cyrinkáli. Tak Zdeňa že se půjde podívat.“

„Pro pána krále,“ vzpomněla si paní lesní, že tu povídal něco listonoš o krejčím Míťovi, že se otrávil, a dali ho do márnice, „pro pána krále, snad jste tam neběžely?“

„Kdepak, vzácná paní! Povídal jsem Zdeně, že třeba pan Cyrinkáli na děti vyletí. A hlad máme náramný!“

Paní lesní si oddychla. Když už se stal ten případ, že se někdo zastřelil nebo někoho vlak přejel, nebo jako teď ten Míťa se otrávil, nikdy o tom dětem nepovídali. Pan lesní říkával: „Na to na všecko, co život hrůzného přináší, mají děti času dost. Nekazme jim čistou radost ze života!“

Uznala, být to jiný kluk než Kája, byl by uháněl za Vojtou a Tondou. Proto pohladila Káju po hlavě: „Copak tys chlapec!“

„Prosím, vzácná paní, chlapec jsem, ale hlad máme, viď, Zdeňo?“

„Nejspíš nemáme doma nic k jídlu,“ ozvala se Zdeňa. „To je zrovínka jako v té pohádce ,o hladových rodičích‘. To jste vy, maminko! Máte hladové děti a ani si jich —“ chtěla říci „nevšímáte“, ale nedořekla, protože už ji maminka třepla přes ruku a řekla: „Víš, že se mi prostořekost protiví. Jděte do kuchyně, však vám Týna něco najde! A potom poběžíte do Lážova pro rýži a pro…“

„…pepř a zázvor, rozinky a droždí — my už víme, vzácná paní,“ dokládal Kája. A taky dostal třepnutí přes ruku. Týna nebyla zrovna v dobré náladě. Myslila, že o srnečka se nebude starat, a zatím mu třikrát nesla vodu k pití, a třikrát jí vodu porazil. Tonča od Příbků šla tudy ráno na houby a povídala jí, že si přece jen koupila od Špryslů na ty kvítkované šaty, že se to teď moc nosí. Týna je také chtěla a vzácná paní povídala: „S Pánem Bohem, Týno, jen si na ně kup! Ale takhle si neušetříš ani krejcaru. Máš nedělní troje jako z cukru, já dvoje, no, jak myslíš!“

Týna konečně uznávala, že to s ní vzácná paní dobře myslí, ale přece jen měla zlost, že Tonča bude mít zas nové. Proto hned, jak děti vpadly do kuchyně se vzkazem, aby jim dala něco jíst, zahučela: „To člověk od vás slyší celý den. Jen jíst a jíst!“ a mazala jim krajíce máslem.

„Jéje, Týno, vy se mračíte! Vo co, že byste chtěla, aby chodil s vámi srneček do Lážova?“

Týnu přešla zlost. Zasmála se: „To víš, o to nejvíc stojím! Ale s vámi taky chodit nebude. To si takhle na vás moc nezvykne. Doneste mu pít a poběžíte do Lážova!“

Následující dny to bylo ještě horší. Děti sice k srnečkovi na chvíli zaběhly, potěšily se jím, ale aby v zahradě zůstaly, ani pomyšlení. Jen dobře dvířka zavřely, aby neutekl.

Srneček už byl docela krotký. Chytal Týnu za zástěru a paní lesní jednou, když se k němu shýbla, docela za vlasy zakrákal. Jak pan lesní zavolal: „Mamlásku,“ utíkal k němu jako psík. Pan lesní řekl po týdnu: „Nevím, co dělat. Mamláskovi se dobře daří, ale děti dávno omrzel. Teď už by mohl zase pobíhat v lesích. A tak se mi zdá, že když ho včera nesla Týna večer do chlívečka, že se tak smutně díval. Chlíveček sebečistčí není les, což je to všechno platno!“

A zrovna druhý den, když hlásila Týna dětem, že docela zapomněly na hrušky „muškatelky“ V druhé zahradě, projevily děti nový zájem o Mamláska.

„Dnes budeme celý den v zahradě u Mamláska a muškatelek,“ vyslovil se Kája.

Týna sice řekla: „Zlaté oči, které vás tam za hodinu uhlídají,“ ale přece jim dala dva koše a přidala výstrahu: „Do košíku dávejte jen trhané! Ne, abyste tam házely spadané, sklepané! To byste dostaly! Mamláskovi vezmete pití a do těch košíků vám dám pro něho jetýlek!“

Děti chvíli povídají Mamláskovi, který si pochutnává na čerstvém jetýlku, potom jdou k muškatelce. Týna měla pravdu. Pod stromem leželo takových krásných hrušek!

„Zdeňo, to je vůně!“ zakousl se Kája do sladkého plodu muškatelky.

Chvíli bylo ticho. Totiž tak docela ticho ne. Bylo slyšet křupání dvojích dětských zoubků. Pod stromem už skoro nic nebylo, jen sem tam některá hruška s vosou nebo už zahnívající.

„Mně se zdá, že už máme plné ledviny, Zdeňo!“ rozhovořil se Kája. „Já už bych nesněd’ ani jednu.“

Zdeňa dokusovala poslední. „Já taky ne! Já už nikdá nebudu jíst hrušky! Už jsem to spolkla, ale pořád se mi zdá, že mám plnou hubičku muškatelek,“ stěžovala si Zdeňa.

„Už je nejvyšší čas, abysme utíkali ,kdo dřív‘. Jak budeme chvíli běhat, tak se to slehne,“ podotkl Kája.

„Jenže máme natrhat rychle dva košíky,“ ukázala Zdeňa prázdné nové „bramboráky“.

„Ju, leda bysme teď mohli! Ani na hrušku nesáhnu! To máme ještě času na trhání! Zdeňo, vo co, kdo bude dřív v průseku u toho velikého jalovce?“ A uhání k dvířkám. Otvírá je spěšně, Zdeňa uhání za ním. K velkému jalovci v průseku je, panečku, kus cesty! Děti utíkaly trapem a přece trvalo hezkou chvíli, než k němu doběhly. Kája ovšem dřív. „A teď přes druhý průsek a na stráň!“ zavolal Kája. A než tam doběhly, už vytrávily.

„Už ani nevím, že jsem jedla,“ řekla udýchaně Zdeňa.

„No, však jenom hrušky a to nic není. Slupka, trochu šťávy a u muškatelek víc vůně než šťávy. Vezmem to zase trapem zpátky a natrháme do těch košíků,“ povídá Kája. A najednou se leká: „Zdeňo zavřelas dvířka?“

A Zdeňa neví. Ne, za nic na světě si nemůže vzpomenout, jestli za sebou zavřela nebo ne. Protože stáli zrovna u keře plného krásných lesních malin a začali ozobávat, řekl Kája skoro bezstarostně: „A to on Mamlásek neuteče, kdepak! Copak by v lese dělal? Leda by mu někdo nosil mlíčko a všelijaké dobré věci jako v lesovně. To on počká, až Týna zavře. To jsou maliny, viď?“

Mamlásek prve rozběhl se taky za Zdeňou. Jak dál běžela a dvířek nezavřela, zastavil se mezi nimi.

„Skoro abych utek’ do lesa,“ povídá si pro sebe. „Copak o to, tuze dobře jsem se tu měl, nožička se mi zahojila docela. Zůstal bych tu, jen kdyby mi udělali v zahradě pelíšek. Ale udělali pelíšek ve chlívečku a to nic není. Chlíveček je čistý, vzdušný, ale hvězdičky mi nad hlavou v noci nezasvítí, měsíček tam nepošle ani jediného paprsku — nemá kudy. Když jsem býval u mámy v pelíšku, někdy do rána nám měsíček svítíval. Ale to jsme nemusili spát, to jsme chodívali na luka hodovat a k potoku pít. Mámu už nemám, ale síly mám dost, a moje místo je v širých lesích a houštinách, a ne v chlívečku.“

Mamlásek stojí už před brankou. Jen několik skoků a byl by v lese. Ještě váhá. Takové sladké mlíčko tu dostává i buchtičky, a tuhle taky vzácná paní vzala ho do kuchyně a než se vrátila z chodby, všechnu slaďoučkou kávu z hrnečků vypil. Ale v noci hvězdiček nevidí!

Mamlásek několika skoky dobíhá lesa. Vtáhl do chřípí vzduch plný pryskyřice. Neřekl snad Stvořitel, když prvního srnce na svět poslal: „Z potoka píti budeš a ve hvězdných nocích popásat se budeš na lukách u lesa?“ Snad, protože Mamlásek skoro divokými skoky rozběhl se tam, kde ještě před týdnem byl jejich pelíšek. A s pocitem nezměrného blaha se tam skulil k spánku.

Nedaleko něho, než usnul, tou jejich zvířecí řečí ozvalo se zavolání: „Tys na živu? My mysleli, že jsi mrtev!“

A srneček, ukládaje se do klubíčka, odpověděl: „Jsem na živu; dobře jsem se měl, ale nespal jsem v pelíšku — jen ve chlívečku — a už budou brzo hvězdičky svítit?“

„Hnedlinko, kamaráde, jen se prospíš, zasvítí,“ odpovídali kolouchové.“ —

„Heleď, Kájo! Prve mne začalo bolet bříško po hruškách, teď začíná po malinách,“ rozhovořila se Zdeňa.

„A to je náhoda, Zdeničko, mne zrovínka tak. Už toho necháme a půjdeme se podívat, jestli jsi zavřela druhou zahradu.“

Děti uhánějí trapem.

„Tááák,“ volá Kája, „no počkej, ty doma dostaneš! Tys zapomněla zavřít a Mamlásek utek’.“

Zdeňa ani muk. Ku podivu tiše sedí na prahu.

„Mně se zdá, že byste zase jedly,“ povídá paní lesní.

„Ba ne, vzácná paní, ale Mamlásek utek.“

„Tááák,“ teď se zas podivila paní lesní. „No, vám tak svěřit něco k hlídání!“

„Nic lepšího nemoh’ udělat,“ smál se pan lesní mezi dveřmi.

„Přidá se k ostatním a lépe mu bude na svobodě než u nás.“

„Mně je ho přece jenom moc líto,“ zanaříkal Kája. „To Zdenička nezavřela, já uháněl napřed.“

„No, když jsi řek’ ,vo co‘, mám já kdy zavírat?“ bránila se Zdeňa a pan lesní se smál: „Kdepak! Jak se řekne ,vo co‘, to se musí uhánět cestou necestou. Mamláska nelitujte! Stokrát je mu lip v lese než v zahradě a na noc ve chlívečku!“ —

Mamlásek leží ve svém pelíšku. Tahle travička, kterou měl k večeři, nebyla tak křehká jako jetýlek, který měl v lesovně, ale přece nelituje. Teď už by byl ve chlívečku. A zatím leží pod černou klenbou nebeskou, na níž září a svítí tisíce hvězd. Za chvíli vyjde bělavý měsíček, celé stádo bude pospíchat k potoku. Dobře bylo v lesovně, ale lépe, tisíckrát lépe je na svobodě.

Ne, ne, srnečkové nejsou pro to, aby pobíhali kolem plotu zahrady. Jejich jsou celé širé lesy.

XL. DĚTI U ŘÍDÍCÍCH.

„Abyste donesly do školy tu smetanu,“ povídala paní lesní po ránu dětem. „Včera tu byla Bětuška, mají dnes hosty.“

V Kájovi hrklo, jak slyšel jmenovat školu. Na ořechy si vzpomněl a na ten opuštěný košík.

„A nic víc, prosím, Bětuška neříkala?“ ptal se nesměle.

„No, říkala, ale do toho vám nic není,“ řekla paní lesní.

Kája přešlapuje mezi dveřmi: „Já myslil jako o těch ořechách,“ vyhrkl.

„Ořechách?“ opakuje paní lesní. „A ty už tam přece donesla Týna. Nebo je jich málo? Možná. Tož přitrháme a vezměte je s sebou. Kdepak je ten dvouuchý košík, Týno?“

„Jéje, vzácná paní, ten je pod vrškem za smrčkem už kolik dní!“ zas tak vyhrkl Kája.

„Táák! Za smrčkem a co by — a jak by — za smrčkem, Týno! Proč by byl dvouuchák za smrčkem?“

„A. to já tedy nevím, vzácná paní,“ vymlouvá se Týna. „Měla jsem tuhle nést do školy ořechy a zrovna mi do toho přišla jiná práce. Jářku, však tam děti po ránu donesou. No tož jsem jim je svěřila.

„Heleď, Týno, to není ‚jářku‘. To je o to, co si paní řídící pomyslí, že nedodržím slovo? Kájo, s pravdou ven! Jak to vlastně bylo?“

„No, vzácná paní, košík je za smrčkem a oříšky se kutálely na všechny strany jako nic.“

„A to jste upadly, nebo jak se stalo, že se ořechy vysypaly?“ ptala se paní lesní dál.

„No, vzácná paní, košík se kutálel a oříšky vyběhly.“

„Hm, tož jste vy košík kutálely s vršku?“

„Ne, prosím, on se kutálel sám,“ vysvětloval Kája.

„A to snad taky kutálíte někdy košík, když nesete vejce?“ leká se paní lesní.

„To, prosím, ne, vzácná paní!“

„To jsem ráda. Týno, vidíš? Vyjde pravda navrch jako olej nad vodu. Podruhé, co máš udělat sama, nesvěřuj jinému! A vy, děti, podruhé nedělejte po cestě hlouposti! Vůbec se mi zdá, že byste zase jednou potřebovaly proutečkem!“

„A jéje,“ šeptal Kája Zdeně, „jak se to už vzácné paní zdá, to brzo dostaneme. Tak prosím, „obrátil se na paní lesní, „my to všechno teď odneseme.“

„I toto! Ořechy si odnese Týna, a to hned, a vy ponesete bandasku se smetanou. A ne abyste ji také kutálely s vršku!“

Děti jdou do Lážova.

„Vezmem to dnes po cestě, ať je to delší! S bandaskou by ani nešlo si nadběhnout. Heleď, Zdeňo, doubravník! A jéje, těch tu je! Bylo by škoda je tu nechat! Víš co? Dej sem zástěru, máš dnes velkou, složíme je do ní. To bude paní řídicová koukat!“

Hřiby byly opravdu krásné. Temně hnědé, skoro čokoládově tmavé kloboučky byly zrovna k nakousnutí. A velký uzel ze Zdeniny zástěry jich za chvíli nasbíraly.

Kája klepá ve škole na dveře u kuchyně. Pozdravuje, uklání se, Zdeňa za nim. Dodává: „A taky, prosím, pár doubravníků jsme přinesli. Cestou jsme je viděli. Zdeňa půjčila zástěru.“

Paní řídící rozvazuje uzel a div ruce nespíná: „Tatínku, Bětuško, Mílo, kde jste kdo? To jsem přece jakživa neviděla!“

Bylo to opravdu krásné podívání na zdravé vonné houby, a pan řídící i slečna a ostatní nestačili chválit. Jeden starší silný pán v brýlích ještě přišel a paní řídící volala: „Dítě, Josefe, podívej se na ty houby!“

Ten pán spráskl ruce a vrtěl hlavou. Kája si ho náramně zvědavě prohlížel. „Paní řídicová řekla: ‚Dítě‘! Pro pána krále, tak je mu snad teprve pár dní, jak je to dítě. No, to se teta Dvořákovic vyznamenala! To přinesla přece jednou něco kloudného. A jak se s ním asi natahala! Ten asi váží! Musím se na to potom přeptat Bětušky. Teď abych dával pozor, co ten pán povídá.“

„To jste musily, dětičky, hodně brzo vstávat a veliký kus lesa přejít, než jste tohle nahledaly. To je krása!“

„Ju, vzácný pane, to my jen tak cestou je potkali. Kdepak hledat! To my houby nehledáme! U nás pod hajnovnou jich roste! Naše maminka řekne třeba večer: ,Kájo, doběhni pro pár hřibů! Usmažím je k večeři.‘ A za chvilku jich přinesu košík.“

Ten pán se tuze moc divil a „srečna“ kývala hlavou: „Je tomu tak, strýčku!“

Kájovi bylo hrozně divné, jak někdo může tak dlouho okukovat houby. Vždyť jsou to jen houby. On ovšem nemohl vědět, že pán je Pražák, který má houby velmi rád, a protože je vidí skoro jen v tržnici na ošatce a bývají drahé, myslí si, co dá hledání něco vskutku najít. Kája se vytratil za Bětuškou.

„Bětuško,“ šeptal, „a co to dítě tam, jak řekla paní řídicová, je to dítě?“

„Blázínku,“ smála se Bětuška, „to má vzácná paní tak ve zvyku říkat panu bratrovi ‚dítě‘!“

Kája natahuje ouška: „Tak pan bratr. A jéje, to bude taky chodit po sbírce? A taky na nemocnici vybírá? Ten toho moc nedostane, je moc tlustý. To by mu leda někdo řek’, že asi nic nedělá.“

Bětuška pochopila a smála se: „E jdi! Ty myslíš, jak tu byl tuhle Milosrdný bratr, ale tohle je bratr vzácné paní. Je společníkem firmy Riezl et Companie. Prodávají hospodářské stroje.“

Kája chvíli ustrnul v údivu. Jak to řekla Bětuška? „Společníkem firmy ,Lízl‘, pro pána krále, Bětuška je taky učená! To bylo dál jako ,e kopají‘. Cože, Bětuško, prodávají?“

„Mají továrnu na hospodářské stroje. Sečky, mlátičky, řezačky e te céra,“ řekla Bětuška trochu nadnášlivě, co pochytila od řídících.

Kája byl tak překvapen, že se přistihl při tom, že má trošku otevřenou hubičku. Honem ji zavřel a díval se, kam by si sedl. Usadil se na stoličku pod okno. „A pro pána krále, Bětuško, taky ‚céra‘, říkal pan Karbulka, co byl u nás na letním bytě. A ,céra‘ nepřijela. A tuhle pan bratr taky ,céry‘ prodává. A to on asi taky žádné nemá.“

Bětuška nebyla tak otužilá proti nápadům Kájovým jako Týna v lesovně, protože si taky sedla, ale na truhlík s uhlím, a smála se na celé kolo, div se nezajíkla. Kája trochu káravě poznamenal:

„Snad jsem, Bětuško, tak moc k smíchu nemluvil. To naše Týna…“

„Já vím,“ tišila se trochu Bětuška, „Týna z lesovny když začne o tobě povídat, můžeme se usmát.“

„Kájo,“ zavolala paní řídící, „copak máš s Bětuškou, že se směje?“

„A to, prosím, to jen tak. Bětuška zrovínka jako pan Kvarbunka — ‚taky céra‘ a nepřijela.“

„Počkej, Kájo,“ smála se paní řídící, „myslíš snad pana Karbulku, — a povídal bratr, že by hned stokorunu položil, kdyby našel takové krásné houby.“

„Ju, paní řídicová, stokorunu, když bysme byli hnedle o doubravniky zakopli. A abysme šli. Zdeňo,“ volal, „nezapomeň tu zástěrku!“

„Zástěrku tu Zdenička nechá. Je zamazaná od hub, Bětuška ji vypere.“

„A kdepak, prosím, to ona doma nosí taky zamazané.“

„Kájo,“ zavolala slečna řídicích, „já bych vám ukázala ráda něco hezkého. Pojďte ke mně!“ otvírala dveře do svého pokojíku. Děti tam vběhly a slečna otevřela zásuvku. „Jak jsme byli posledně na samotách, měl s sebou tatínek foto-aparát a zachytl pár momentek. Jsou tuze hezké,“ podávala Kájovi první obrázek.

Ten se podíval na obrázek, na slečnu a zase na obrázek. „Pro pána krále, tuhle je naše maminka! Zrovínka jako živá! Nese pití Lysce a usmívá se. Naše maminka! Má ty puntíčkované šaty a modrou zástěru. A tuhle je Péťa! Jéje, to mám radost! Naše maminka se divá zrovínka na mne. A zuby jsou jí vidět, jak se usmívá.“

Ještě se dost nevynadíval, když mu slečna podala druhý obrázek. „Zdeňa, vzácná paní, Týna a náš tatínek,“ zvolal Kája, „zrovna jak otvírá vrátka. Jéje, vzácná paní srečno, tuhle jsem já a jak je to možné, když jsem teď tuhle ve škole a taky tuhle na obrázku. A Týna drží ošatku se zrním.“ Kájovy oči byly plny nesmírné radosti. Ale zase už měl v ruce třetí obrázek. Teď volala Zdeňa: „Heleď, tuhle je náš tatínek a Nero, a Agra a já, a ty, Kájo, to jsi zrovna na mne valil oči.“

„Líbí se vám?“ ptala se s úsměvem slečna.

Kája byl tak nadšen, že řekl: „Vzácná milostpaní, jen kdyby to viděli u nás! To by naše maminka koukala!“

„Však jsou ty tři obrázky tvoje, Kájo, a zrovna také Zdeničky. Jsem ráda, že se vám líbí.“

Kája pevně svírá v ručce své obrázky v obálce. Zdeňa taky.

„Ani nevím, jak bych to řek’. Ale mám velikou radost. A to my zadarmo nechceme, my něco přineseme. A to bude hned radosti na samotách!“

„Mám tu ještě jiné obrázky,“ řekla slečna, „ale ty už nejsou ani trochu hezké. Heleď,“ podávala mu pohledku, na níž byli mrzáčkové z Vincentina. „Podívej se, tohle už je dospělý hoch a vyrostl jen jako dítě tříleté. Leží celé dny a noci bez vlády. Krmí ho tam jako malé děcko. A takových ubožáků je tam dvě stě! Některé dítě je slepé a při tom ochromlé, jiné hluchoněmé, jiné zase stižené stálým škubáním celého těla. Podívej se, a ty, Zdeňo, taky! Tohle jsou děti a mají tak staré, bezvýrazné obličeje, jsou pokřivené, ubohé, tak ubohé, z ubohých nejubožejší. A nejsou tam jen děti, jsou tam i starší lidé, také takoví bezmocní, práce neschopní, nemocní, odkázáni všichni na milosrdenství lidské. Představte si, děti, jaký ohromný poklad máte proti nim! Jste zdravé, můžete běhat, mluvit, vidíte, slyšíte, a tuhle ty nemohou docela ničeho. Mohou jen čekat na milosrdné ruce, které je nakrmí, na milosrdné rty, které se na ně vlídně usmějí, laskavě promluví, na oči tak milosrdné, které přehlížejí jejich ubohé vzezření a vidí v nich lidi k obrazu Božímu stvořené, kteří příkladem Stvořitelovým jsou tu proto, aby se na nich osvědčilo milosrdenství lidské. Ničeho nemohou! Mohou jen spoléhat ve statečná, milosrdná srdce lidská těch, kteří se pro ně obětují dnem i nocí. Mnozí z nich neznají rodičů, neznají domova, z něhož byli posláni do Vincentina, domu milosrdenství.“

Oči obou dětí dívají se na pohledky. Je chvíli ticho. První zdvihne hlavu Kája a jeho oči jsou plny slz: „To je, prosím, tuze smutné. To bysme jim tam něco mohli poslat.“

„Však posílám, Kájo, podle možnosti. Vždyť oni tak nutně potřebují a za každičký haléř jsou tolik vděční. Vezměte si domů ty smutné obrázky! Jsem jista, že každý ze samot něco dá. Vždyť ty obrázky prosí beze slov. Poproste tam u vás každého, ať tři, čtyři, pět korunek přinesete, za všecko zaplať Pán Bůh!“

XLI. KÁJA SE ZDEŇOU NA SBÍRCE PRO MRZÁČKY VE VINCENTINU.

Děti jdou, ani už nikomu ve škole s Bohem nedají. Kája úporně přemýšlí. U průseku promluví: „Dneska odpoledne půjdeme po Lážově vybírat na ty dětičky. Máme tam tet a strejčků, ukážeme všude ty obrázky, poprosíme a potom to všechno odneseme do školy a pan řídící to pošle. Naše maminka taky dá, třeba musí moc počítat. Třeba korunu dá, tatínek taky. Vy máte víc, mohou u vás dát po dvou, Týna může dát míň, teta šafářovic aspoň korunu.“

„Vzácná paní, tak tuhle nesem ty obrázky, Jedny veselé, jedny smutné. Na těch veselých je naše maminka a všichni, a na těch smutných jsou dětičky takové ubohé, křivé, slepé a nemocné.“

„Já vím, z Vincentina. Srdce se člověku svírá, když si jen vzpomene. Ukažte! Tyhle pohledy jsem ještě neviděla. Můj Bože, to je bolesti a smutku pohromadě!“ prohlíží obrázky a slzu s očí stírá.

„Vzácná paní, máme u nás a u vás každého poprosit, abyste něco dali. Ze školy by to poslali najednou.“

„Ale to víš, že dostanete. Ode všech dostanete. Už jsme mnoho o Vincentinu četli. Také posíláme vždy k vánocům, ale můžeme také poslat mimo toho.“

„A potom bysme, vzácná paní, třeba taky šli odpoledne po Lážově sbírat,“ tázavě se dívá Kája.

„To dobře uděláte! Po tom úspěchu s Milosrdným bratrem jistě dostanete. Dám vám arch papíru, tužku, napíši nahoře, nač sbíráte, pod to kolik kdo ze samot dal.“

„Vzácná paní, to nic nebude.“

„Já vím, co chceš říci. Co dělá pravice, ať o tom neví levice! Ale v tomhle případě se jedná o pořádek. Dostanete od cizích peníze, všechno musí být zapsáno. Zdeně dám koženou tašku. Musíte být opatrní na peníze!“

„Tu hnědou?“ ptala se Zdeňa s účastí.

„Ne, tu černou!“

„A jéje, ta už je ošoupaná,“ fňukala Zdeňa.

„No, snad ti nedám tu novou! Předně je malá, za druhé ztuha se otvírá, a za třetí máš moc rozumu,“ řekla paní lesní přísně. „Najíte se a půjdete. To byl od slečny moc dobrý nápad. Kdo rychle dává, dvakrát dává.“

Děti se najedly. Kája dostal „lejstro“, jak řekl, tužku „s takovou krásnou špičkou,“ řekl uznale. Zdeňa černou tašku.

„Mohla by tu tašku vzácná paní dát Zdeničce na šňůrku a navléknout přes ramínko,“ radila Týna.

„A to by měla tašku na bříšku a vypadala by jako ta kramářka na jarmarku, co prodává v Lážově plátno,“ smál se Kája.

Paní lesní vložila do tašky tři desetikoruny. Kája spráskl ruce: „Pro pána krále, a to nám to hezky začíná. Zaplať Pán Bůh!“

„To je už taky za tatínka,“ řekla paní lesní. „Všude zdvořile pozdravte a řekněte: ‚Prosíme pěkně o malý dáreček pro tyhle ubohé dětičky.‘ A ukažte jim ty pohledy!“ poučovala je paní lesní. Každému dejte arch, aby se podepsal a napsal, kolik dává! A tady vezměte to po řadě! Týnu, šafáře, šafářku, do hajnovny zaběhněte! Tož s Bohem a hodně zdaru!“ Odešla do pokoje.

„Helejte, Týno, prosím vás, dejte taky něco,“ postavil se Kája před Týnu.

Ta se smála: „Ne potom abys řek’ třeba u správců nebo jinde ‚helejte!‘ Dám, ráda dám. Moc je mi líto těch ubohých. Hned přinesu.“ Odběhla.

„Zdeňo, vo co, že dá aspoň korunu!“ prohodil Kája.

Týna už tu byla spátky a dávala do taštičky Zdeně desetikorunu. Oči jí svítily radostí. Bylo vidět, že dává ráda.

„Jéje, Týno, a to nechcete nic zpátky?“ nedůvěřoval Kája.

„I toto! A ukaž, taky to podepíšu!“

Kája už před ní rozložil arch a podával tužku: „Ne, abyste to, Týno, umastila! A nezlomte tužku! Má takovou krásnou špičku!“

Týna podpisuje, Kája slabikuje přes rameno: „Réd-lo-vi třicet korun. A jéje, ani nenapsala vzácná paní ,pánovic‘, ani nic, jen ,Rédlovi‘. Jéje, a vy máte dlouhé jméno, Týno! Kri-sti-na Sla-bi —“

„No, Slabihoudková přece! Dlouhé je to dost, tak, a běžte!“

U šafářů dostali 12 K, maminka hajná za sebe a za tatínka dala 15 K a řekla jim, to že jednou dělají věc, která je Pánu Bohu milá, a ne pořád jen lítat po lesích. Kája se pořád jen divil. Maminka přece pořád počítá a na špagátek nedá, a tuhle dá pěkně 15 K a usmívá se a dodává: „Jen všude poproste a buďte zdvořilí!“

Vedlo se jim v Lážově tuze dobře. Odnikud neodešly s prázdnou. I za dvacetihaléř řekly „Zaplať Pán Bůh!“ Jenom soužení měly u staré Vysušilové. Dala jim 40 haléřů, ale za nic že podpisovat nebude. „Ty dva šestáky,“ řekla, „za to nestojí. Ráda je dávám, ale abych řekla pravdu, Kájo, neumím psát.“

„Tak on vás tam podepíše Kája,“ řekla Zdeňa.

„Copak,“ vyvalil na ni Kája oči, „já bysem to napsal jako nic, kdyby to bylo kratší, ale napsat ,paní Vysušilová‘, to je moc dlouhé, to by byla doba, a my moc spěcháme.“

„Tak víš, co? Udělám tam tři křížky a je to,“ uvolila se Vysušilová.

A bylo to! Kája opakoval Zdeně: „Pamatuj si, že ty tři křížky je teta Vysušilová!“

Zrovna tak bylo u starého Vinklera. „A dám, to dám na ty mrzáčky, dám ňáký ten ‚šoufek‘.“ A Kája už rozkládal na stole arch: „Tak to, strejčku, podepíšete, ju?“

„A to zas ne, chlapče, to ne! Chraň Pán Bůh! Nemusí každý vědět, že jsem taky dal. Tak, tady máte korunu, ale podpisovat, to nic!“

„Mně se zdá, strejčku, že taky neumíte psát. Ale je to kvůli pořádku, řekla vzácná paní. Tak udělejte třeba tři křížky, jako teta Vysušilovic.“

„A psát já umím,“ lhal Vinkler. „Psát a číst jako nic. Ale heleď, mám se zdržovat podpisem, já tam udělám jeden křížek, když to musí být, a je to hned.“

Děti si opakovaly venku: „Jeden křížek, to je strejček Vinklerovic a koruna. Jen abysme to nespletli.“

Třetí soužení je čekalo u Mastihubků. Pan Mastihubka byl hokynářem. Měl taky sem tam styky se samotami, ale nebyl zrovna doma. Ze známosti řekl taky Kája: „To je jedno, teta! Něco dáte, podepíšete a je to.“

„Dám, Kájo, dám, ráda dám desetikorunku, ale podpisovat, to ne! Škvařila jsem zrovna lůj, ruce mám mastné, umazala bych to. Víš co? Podpiš to za mne ty!“

„Pro pána krále,“ lekl se Kája, „zrovínka takové dlouhé jméno. A to, teta, byste mohla udělat tuhle křížek.“

„Ale kdepak! Jen hezky napiš: Anastazie Mastihubková a její manžel 10 korun! Tuhle si sedni! Tak — já vám přinesu peníze a pár cukrlat.“

Kája zhluboka vzdychl: „Zdeňo, víš, ‚Mastihubková‘ bych za ňákou chvíli přece napsal. Ale teta řekla ještě ,Anastazie a její manžel‘. To je hnedle jako když pan farář ohlašuje ‚celurot‘. Jenže pan farář vezme tužku a je to jako nic. Tak počkej! Teď mlč a nepleť mne. Kdyby byla dala teta dvacetihaléř, udělal bysem křížek a bylo by to. Za 10 K musím psát.“ Kájovi vyvstával na čele pot. Teta mu sem dala inkoust a pero, no, pro pána krále, to bude kaněk! „Zdeňo, mlč, začínám psát!“

„A vždyť ani nepípám!“ ozvala se Zdeňa.

Kája píše školáckými, velkými, křivolakými písmenami: pa-ni ana- nebo ara, „heleď, Zdeňo: ana nebo ara.“

„No bodejť že Ana,“ odpovídá Zdeňa.

Kája přetrh, „ara“ a napsal ana-stá-zy-je matihup-ková. „Vidíš, teta už tu je,“ pochlubil se. „Ještě ten manžer. Nevíš, Zdeňo, co je to mažner?“

„Hm, to je jako menažerie, co mají komedianti zvěřinec,“ odpovídala hbitě Zdeňa.

„Ju, zvěřinec! To by byl vembloud a ne „mažner“. Počkej, já napíšu!“ A psal; a její mar-žnel z měna- „Jakže se to jmenuje? Mena —“

„No menažerie!“ broukala Zdeňa.

„že — — —“

„No, tak už jsi to napsal, Kájo?“ ptá se paní Mastihubková.

„Už, teta, už. Podívejte se!“

Mastihubková bere do ruky arch, dívá se, ale neumí číst. Ona umí jen dobře kupovat a počítat.

„No, moc dobře je to napsáno. A vidíš, už jsem to umastila. Tak, tady je 10 K, a tuhle máte cukrlata.“

Děti poděkovaly a vyšly. Kája ulehčeně prohodil: „To jsem rád, že to teta pomastila. Mně se zdá, že jsem to psal moc rychle a pan řidící by to třeba nepřečet’. Teď řeknu: Co je umaštěné, to je teta Mastihubkovic.“

Bylo k páté odpoledne, když šly děti do školy. Hned u hlavních dveří volal Kája: „Vzácná paní řídicová, my nesem peněz!“

A nesly skutečně. Pan řídící, jak počítal, každou chvíli zvolal: „Prach světe, to budou mít ve Vincentinu radost. No, Kájo, to se vám povedlo! Vždyť jste nikoho nevynechaly!“

„A prosím, to umaštěné, to je teta Mastihubkovic, 10 K,“ hlásil Kája. „A tři křížky teta Vysušilovic, to je 40 haléřů, a jeden křížek, to je strejček Vinklerovic, koruna.“

Pan řídící počítá, zas znovu počítá, na stole srovnává peníze. „Tak abyste věděly, vybraly jste na mrzáčky bezmála 600 K!“

Kája zrovna chtěl otevřít hubičku k údivu, ale už ho chytla slečna a kolik pusinek mu dala, a Zdeně zrovna taky. A paní řídící taky už ho k sobě tiskla a oči měla plné slz.

Slečna říkala: „Já jsem to věděla, Kájo, že dobře pochodíš! Hned ráno peníze pošleme.“

„Bětuško, pojď sem!“ volala paní řídící. „Pojď se podívat, kolik děti vybraly.“

A Bětuška jistě na to čekala, protože stála za dveřmi a hned vrazila do pokoje a divila se nesmírně.

Pan řídící se asi chystal k delší řeči, protože si odkašlal a začal: „Milé děti!“

Ale Kája chytil nepozorovaně Zdeňu za ruku a už vyběhly chodbou ven.

„A teď to vezmeme trapem do lesovny! Já tam nechal ty obrázky s naší maminkou. Ta bude koukat!“ Kája se rozbíhal k samotám a Zdeňa zároveň s ním. „Hnedle šest stovek,“ řekl Kája. „Jéje, to jsem moc rád. A hlad mám náramný!“

Pan řídící zrovna vstal, aby dokončil svou řeč. Zavolal: „Kájo, Zdeňo!“ Paní řídící měla šátek na očích, Bětuška vzlykala do zástěry a slečna už chystala řeč k vyplnění. Také měla oči plné slz radostí. Ale děti už tu nebyly.

Pan řídící skončil: „Inu, Kája! Bude on poslouchat chválu o sobě!“

Maminka hajná prohlíží pohledky: „Synáčku, to budeš mít památku! Dočista, jak se usmívám, jsem tu na obrázku. A všichni! Inu, to jsou vymejšlenosti! Kdyby to viděla nebožka babička, řekla by: ‚Holka, holka, to se tě ňák chytla světská pýcha, že jsi se dala vyblejsknout. Měla jsi aspoň obléknout ty nedělní šaty, a ne s putýnkou, jak neseš pití Lysce!“

„Ale takhle je to lepší. Takhle máš památku na mne, jak jsem ve všedním. Kdepak bych věděla, že pan řídící s tou ,kastličkou‘ takové divy dělá. A jakpak jste pochodili, co?“

„A dobře, maminko! Hnedle šest stovek jsme vybrali,“ odpovídá Kája na postýlce.

„Pro pána krále, to ani není možné,“ moc se diví maminka. Uléhá s radostnou myšlenkou, že ten jejich chlapec je přece jen čiperný a lidé ho mají rádi, když tolik peněz sebrali. Usíná s modlitbou na rtech.

KONEC TŘETÍHO DÍLU.

Copyright & digitalizace

Zdroj: F. Háj: Školák Kája Mařík, díl III. Vydala Občanská tiskárna v Brně. — Vytisknuto ve vlastním závodě r. 1943 jako dvanácté vydání.

Autorská práva spisovatelů v ČR vyprší za 70 let po smrti autora. Texty M. Wagnerové-Černé (publikovala pod pseudonymem F. Háj), která zemřela v roce 1934, jsou tedy volné od roku 2005 (viz zákon č. 121/2000 Sb. — autorský zákon).

Tato elektronická kniha vznikla prací dobrovolníků sdružených kolem webu http://skolakkajamarik.cz/.

Digitalizace: Helena, 15. 6. 2006, nezávislá korektura: Rootan, verze 2 – 21. 10. 2007, konverze do Mobi a ePUB: Helena — 5. 5. 2012.

O autorce

F. Háj byl pseudonym katolické spisovatelky a publicistky Marie Wagnerové-Černé (27. 5. 1887—25. 7. 1934). Narodila se do učitelské rodiny v Mníšku pod Brdy. Marie Černá studovala na učitelském ústavu v Českých Budějovicích a na Vyšší dívčí škole v Praze. V roce 1906 se provdala za učitele Viléma Wagnera a v roce 1907 se jí narodil syn Vilda. Jejím manželství však skončilo rozvodem. Manka se poté vrátila k rodičům do Mníšku, kde strávila zbytek svého života a kde působila jako učitelka, hospodyně na faře, varhanice, vedla pěvecký sbor a i jinak se podílela na kulturním životě městečka.

Psala články a povídky do novin a kalendářů. Přispívala např. i do dětského katolického časopisu Anděl strážný. V roce 1926 publikovala první díl románu Školák Kája Mařík. Kniha zaznamenala velký ohlas a čtenáři si žádali další pokračování Káji a další knihy od F. Háje. Kája Mařík byl vydán poprvé v letech 1926—31 a později vyšel v mnoha dalších vydáních. Souběžně s Kájou psala autorka výrazně autobiografický cyklus Řídících Márinka (1928—31) rovněž určený pro děti. Mnohem méně známá je její románová tvorba pro dospělé.

Stručný obsah

Ve třetím dílu se seznamujeme s prací a zábavou na samotách během celého roku. Koncem ledna je v lesovně zabíjačka, v únoru se školní děti chystají na karneval, Kája je poprvé vyveden aprílem, v dubnu se Lážov připravuje na pálení čarodějnic, na samotách je velkou událostí svátek pana lesního a v létě probíhají žně, které zaměstnají všechny obyvatele.

Když jdou děti s novou Týnou z pálení čarodějnic setkávají se s loupežníkem z brdských lesů, ze kterého se nakonec vyklube pán lážovského zámku, děti se mu velmi líbí a proto si je pozve na zámek.

Maříkovi se rozhodnou, že vezmou na letní byt pana Karbulku z Prahy. Je to soukromý filolog, který nerad vidí pustošení mateřské řeči a děti jsou pro něj zdrojem mnoha starostí, když se je snaží naučit správně používat řeč a zbavit je nespisovných výrazů. Panu Karbulkovi se však v hájovně líbí a jen nerad se s ní loučí.